Адам Робъртс
Камъкът

Превод от английски: Ирена Славкова, 2004

chitanka.info

Тази книга е за Рейчъл и Лили.

Сърцето ми се превърна в камък

Аз го удрям и той наранява ръката ми.

Шекспир, „Хенри VI“, част 2

Ако човек не се почувства зашеметен, когато за първи път чуе за кванта, значи не е разбрал нито дума.

Нилс Бор

Помня разговорите, които водехме с Бор до среднощ и които ни довеждаха почти до отчаяние. Накрая аз отивах да се разходя сам в близкия парк и не спирах да си задавам следния въпрос: Възможно ли е Вселената да е толкова абсурдна, колкото ни изглежда по време на тези експерименти с атома?

Вернер Хайнзенберг

Благодарности

Тази книга е написана в Лондон и Франция. Бих желал да благодаря на Саймън Спентън за чудесната редакция и за приятелството, а също и на Рейчъл Къмингс, Джули Робъртс, Катрин Прийс, Роджър Леви, Брайън Грийн, Тони Аткинс, Катрин Скарф-Бекет, Брайън и Софи Кофлан, Ойзин Мърфи-Лолис и Никола Синклер. Изказвам специални благодарности на моите родители Иън и Мерил Робъртс.

Адам Робъртс

Предговор

Разбирането на природата на квантовата Вселена изисква пълна преоценка на начина, по който схващаме заобикалящата ни действителност. Когато погледнем един естествен предмет — например ябълка или камък — ние знаем от опит, че той се подчинява на определени закони — законите, описани от Нютон. Нека си представим камък, който е поставен върху маса. Можем да го подържим в ръка и да определим тежестта му. Знаем, че ако го бутнем от ръба на масата, той ще падне на пода, но ако сме достатъчно бързи, можем да се пресегнем и да го хванем, докато пада. С други думи, ние можем да го гледаме, докато пада, можем да измерим какво разстояние е изминал и колко бързо се е движил, както и да протегнем ръка, за да го пресрещнем.

Но на нивото на атома, квантовото ниво, нещата съвсем не стоят така. Ние можем да правим измервания в света на атома, но тази наша способност е компрометирана — не от измервателните ни прибори, а от природата на самите неща. Ние можем да измерим къде се намира един атом или колко бързо се движи той, но просто не сме в състояние да измерим къде се намира атомът и колко бързо се движи. Невъзможно е.

Причините за това са дълбоко смущаващи. Човек си мисли: „Само да имах точни инструменти и щях да разбера природата на кванта, понеже щях да установя къде се намира и едновременно с това колко бързо се движи.“ Но той греши поради следната причина: на квантово ниво нещата не са такива, каквито ние с увереност твърдим, че са на нивото на ябълките и камъните. Не можем да кажем, че един атом „е“ по същия начин, по който казваме, че камъкът „е на масата“. От гледна точка на атома, така да се каже, съществуват само „вероятности“.

Чували сте за прочутия експеримент с котката на Шрьодингер. Една котка е поставена в непрозрачна кутия. Нека си представим, че поради начина, по който е конструирана кутията, нейното отваряне ще убие котката. Ние не можем да погледнем в кутията, нито можем да я гледаме на рентген или нещо подобно. Обаче искаме да знаем дали котката е жива или мъртва. Ако отворим кутията, за да проверим, тогава тя със сигурност ще умре. Но дали тя е жива или мъртва сега, преди да отворим кутията? Квантовият извод от ситуацията е, че в един и същи момент котката е и жива, и мъртва. Тя обитава едновременно и двете състояния. Ако отворим кутията, това, което ще се случи е, че нашето действие ще сведе квантовите вероятности до едно-единствено положение, а именно — „котката е мъртва“. Мога да ви обещая, че котката на Шрьодингер ще постави на изпитание гъвкавостта на вашия ум. Вие си мислите: „Е, котката или е жива, или е мъртва. Като отворим кутията, ще установим едното или другото.“ Но на квантово ниво нещата не стоят така и там котката е жива и мъртва, докато не я видим, когато действието „наблюдаване“ свежда вероятностната вълна до една-единствена детерминирана схема — в този случай мъртва котка.

Може би котката от примера не е подходяща и обърква нещата. Нека сега си представим една миниатюрна котка от няколко атома, една нанокотка, дълга десет атома. Къде се намира тя, тук или там? Е, преди да включите вашия уред за наблюдаване на атоми, тя е и тук, и там. Или ако го кажем по друг начин, преди котката да бъде наблюдавана, съществува една вероятностна вълна, която я определя като 40% тук и 60% там. Но забележете, не разполовена между двете места. Цялата нанокотка се намира едновременно във всяко място, като разликата във вероятностите е съвсем малка. Звучи така, сякаш ви карам да мислите, че има две котки. Всъщност котката е само една, просто тя не съществува в света по същия начин, по който съществува котка с обичайни размери. Сега наблюдавайте и ще установите, че нанокотката е там, а не тук, но всъщност вашето наблюдение е това, което е предопределило резултата. Ако вие не наблюдавате, котката ще продължи да бъде тук и там, ще продължи да съществува в една квантова супа от вероятности. Но извършвайки наблюдение, вие ще сведете вероятностите до едно определено нещо.

Сега стигаме до най-фундаменталното заключение, до най-разтърсващото философско прозрение, понеже от всичко това следва, че именно нашето наблюдение — нашата способност на разумни същества да наблюдаваме — е това, което определя Вселената такава, каквато е.

Кърт Солдан, Кванти: есета върху квантовата физика

Затворът

1-ви ден

Камъко,

Според лекарката писането на писма до естествени предмети или природни явления може да ми помогне да постигна някакво помирение с това лошо нещо, с тази болест, с тази болестна възбуда (възбуда ли?, по-скоро низбуда). Всъщност нейната идея веднага събуди в мен определени подозрения. Тук май става дума за емпатия! Емпатия, точно така, нали? От мен се очаква да предположа, че тя — имам предвид моята лекарка — подслушва нашия разговор. Иначе за какво ще си правя труда да го съчинявам? Аз наистина имам да кажа нещо важно относно природата на Вселената, но това ще стане, когато му дойде времето. По-нататък, малко по-нататък. Да общувам с нея посредством камък, ще рече да използвам езика на камъка, нали? Не мислиш ли и ти така? Ама ти слушаш ли ме? Хей! Хей!

Не чува.

Аз съм лош човек, направил съм някои лоши работи. Предварително моля за твоето извинение, камъко, че ще ти говоря за тези неща. (Тази учтивост харесва ли ти? Ти си древен предмет, а аз разполагам с цял склад от древни културни навици, които мога да използвам, когато съм в настроение.) Аз съм едно лошо същество. Още мисля за себе си като за мъж, въпреки че биологичните свидетелства в полза на този факт са съвсем недостатъчни. Когато нанотехнологията напусна тялото ми, биологичните характеристики на естествения ми пол се появиха отново. В действителност на мен ми харесваше да бъда мъж. Бях такъв толкова дълго време, че придобих умствения навик да се наричам мъж, както и да се мисля за такъв на дълбоко ниво. И досега продължавам да мисля по този начин, въпреки че мъжките ми гениталии отдавна се свиха и изсъхнаха като сушени плодове и по-точно като гроздови зърна, които се превърнаха в стафиди и продължиха да се свиват, докато изчезнаха напълно. Цялото място ме сърбеше и аз не можех да спра да се чешам. Ти, камъко, не знаеш какво значи да те сърби. Ето че приличаш малко на другите хора, понеже това е нещо, от което нанотехнологията ги предпазва. Странно нещо е да те сърби. То е мъчение и удоволствие едновременно. Чешех на голо цялото си тяло. Чешех новата си генитална гладкост толкова силно, че тя отвори устни. Така че сигурно аз съм тя. Обаче, щом като не съм такъв в главата, значи по някакъв начин това нещо не е достигнало до главата ми. Нито пък са ми пораснали гърди. Но може и да е заради това, че не се храня. Когато пристигнах в затвора, в първия затвор, не бях на себе си. Опитах се да се уморя от глад, но нанотехнологията ме опази жив. Не съм сигурен как точно. Сигурно е събирала хранителни вещества оттук-оттам и ги вкарвала през кожата ми, докато спя на земята. Не знам. Нанотехнологията или дотТек е удивително умно нещо. Говоря сериозно. Борил съм се с нея, когато съм убивал хора, понеже тя е създадена да ги пази. Познавах врага си тогава, а сега го познавам по-добре от всякога. Чуй разказа ми, скъпи камъко, и ти също ще го опознаеш.

Ще говоря по същество. Трябва да ти разкажа една история — моята история — за едно ужасно престъпление. Може би най-лошото престъпление, извършвано някога, убийство (което е най-лошото от всички престъпления), но убийство от такъв мащаб, че едва ли можеш да си го представиш.

Ще започна от самото начало: аз бях в затвора. И сега съм в затвора, но онова беше преди. Тогава бях в затвора поради други причини. И тогава нямах теб, мой скъпи камъко. В онзи, другия затвор имаше други камъни, но никой от тях не ми беше толкова близък, колкото си ти сега за мен. Това кара ли те да се чувстваш специален? Ти наистина си специален. А кара ли те да се чувстваш обичан?

Е, да не се увличаме.

Те се свързаха с мен в затвора, в моя първи затвор. Дай ми само няколко минути и аз ще ти обясня колко трудно е онова, което сториха те. Намирах се в затвор, толкова добре направен, че не беше възможно нито аз да изляза навън, нито някой да вкара съобщение вътре. И въпреки това, те успяха да сторят и двете неща. Кои бяха те? Да, добре, това озадачаваше и мен: те бяха, както се оказа, врагът на т’Т. Ние живеехме в нещо като рай — т’Т — и се мислехме за недосегаеми, но на границите ни се трупаха врагове. Там бяха Уиа — стари врагове, а също и племената Палметто — загадъчни народи. Кой от тях ми предложи тази сделка? Кой от тях стоеше в дъното на тази работа? Мислех че знам. Мислех че това постепенно ми се изяснява, но грешах.

Извинявай, че съм толкова непохватен. Нямам достатъчно опит.

Те ми предложиха сделка. Те щели да ми помогнат да избягам от затвора. А ти разбираш, скъпи камъко, че от затвора, в който се намирах, беше невъзможно да се избяга. Не беше просто мъчнотия или предизвикателство, а нещо невъзможно. Стени от огън и плазма, дебели километри, обграждаха моя затвор отвсякъде. Но те обещаха да ме измъкнат. Когато съм излезел оттам, казаха те, щели да ме направят богат. В световете, които съм пропътувал, парите означават малко, освен това има философи, които учат, че дори информацията не е от фундаментално значение. Но те ми обещаха архивирана информация, която щяла да ме изстреля през високоскоростното пространство със скорост четири хиляди пъти по-голяма от скоростта на светлината и която щяла да ми построи палат в другия край на Космоса, подобно на някой магьосник. Естествено, най-привлекателното нещо, което ми предложиха, беше бягството от затвора, от който не можеше да се избяга. Богатство и свобода — как можех да не бъда изкушен?

В замяна те поискаха от мен да направя едно-единствено нещо: да унищожа населението на една планета. Да убия над шестдесет милиона човешки същества. И това било всичко, нищо повече. Не трябвало (казаха те) да унищожавам самата планета. Трябвало да запазя, доколкото е възможно, околната среда, архитектурата и другите свидетелства за цивилизация. Но трябваше да избия всички хора. Трябваше да осея света с трупове. Аз съм лош човек и навремето съм правил някои съмнителни неща, но бях стреснат и доста уплашен от сделката, която ми предложиха. Разбира се, те не ми казаха всичко наведнъж. Дойдоха при мен няколко пъти и посяха постепенно тази идея в главата ми. Аз щях да бъда богат. Щях да получа помощ. Щях да бъда свободен. Хората от онзи свят, те — те щяха просто да умрат и веднъж мъртви, щяха да ми бъдат безразлични.

Така че се питах дали хората, които трябваше да убия, бяха истински хора?

Сега ми се струва, че можех да откажа тази сделка и да продължа да живея в своя затвор. Това беше един просторен затвор: зелени хълмове, покрити с пластмасова трева, река и езеро, пълни с истинска вода, фалшиви пластмасови дървета. Изкуствени звезди обсипваха лъжливото небе. Те представляваха изображения на звезди с по пет остри лъча, които сияеха в изкуствената нощ. Тези звезди-имитации грееха с истинска светлина, макар и малко смекчена и филтрирана. Само светлината и водата в моя затвор бяха истински. Всичко друго в това място беше изкуствено: тревата, пейзажът, дърветата. Това беше една симулирана среда, в която неколцина истински хора ме наблюдаваха, като че ли бях интересен за науката екземпляр. И разбира се, тези хора, въздухът, самата вода — всичко е пълно с милиарди дотТек машинки. Аз можех да ходя навсякъде, където пожелаех, но нямаше кой знае къде да се иде. Можех да лежа по гръб върху хладните чимове трева, когато изкуственият ден постепенно гаснеше, преминавайки в изкуствена нощ и звездите-имитации проблясваха с жълта и сякаш влажна светлина над главата ми. Можех да прекарам остатъка от живота си там, ако бях избрал така.

Аз им казах, които и да бяха те, Палметто или Уиа, чужденци или по-малко чужди, казах им: Извадете ме оттук. Ще го направя, казах аз, ще убия всички онези хора.

Те го направиха. Аз също го направих.

Ти си камък и нравствеността ти е непозната (това е само предположение). Камъните са всеизвестни със своята нравствена индиферентност. Но по някакъв начин аз трябва да ти разкрия чудовищността на онова, което сторих. Моята лекарка, където и да е тя, (здравей!, здравей!) вероятно ще схване това като опит да разкрия сам на себе си чудовищността на стореното от мен. Не желая да споря с нея.

Всъщност цялата работа ме постави в много особено положение. Аз извърших престъплението, така че аз бях престъпникът. Но аз действах от името на някой човек или някой народ, при това без да знам кой. Още в самото начало обаче, реших да разбера кой ме беше упълномощил по такъв потаен начин да направя това ужасно нещо. Аз извършвах престъплението, но също така възнамерявах да го разплета. Бях едновременно убиец и детектив.

Любопитно.

Още преди да избягам от онзи първи затвор, аз недоумявах и се тревожех за главната причина. Опитвах се да отгатна кой би поискал едно толкова ужасно нещо. Да се унищожи цял един свят? Защо да се прави това? Кой би имал полза? И защо те наемаха мен да го извърша? Защо си създаваха всички главоболия, за да ми помогнат да избягам от затвор, от който не беше възможно да се избяга? Защо не наеха някой друг? Защо самите те не извършеха престъплението?

Истина е, че в просторите на т’Т, широки и дълбоки много хиляди светлинни години, в конфедерацията от светове, в която израснах, престъплението е толкова рядко срещано нещо, че с него се занимават само най-тясно специализираните учени. Аз бях човешко същество, което се среща веднъж на трилиони, една изключително рядка аномалия, при това в толкова чист вид, че пораждаше едновременно ужас и възхищение. Напълно възможно беше те, които и да бяха те, да не бяха намерили друг толкова престъпен гражданин във всичките петдесетина свята на т’Т, поради което бяха избрали мен за тази задача. Но извън пространството на т’Т съществуваха Палметто — племена от междузвездни бродници из дълбоките извивки на субсветлинното пространство? В техните светове имаше достатъчно пирати и убийци, които биха предоставили прототипи за поне хиляда т’Т романа. А в непосредствена близост до т’Т се намираше варварският свят на Уиа. Ако историите бяха верни, в онова пространство имаше цели фамилии от войни, които на драго сърце биха унищожили целокупни населения, при това за по-малко възнаграждение, от онова, което предложиха на мен.

Но предложението беше направено не на тях, а на мен. И човекът, който го прие, бях аз.

2-ри ден

Скъпи камъко,

Сега ще ти разкажа за моята екзекуция. Какво помня ли? Помня, че бях нервен. Но това се подразбира и без да го казвам. Спомням си също, че всичко, за което трябва да ти разкажа в тези писма, започна след това. Как се случи ли? Сега ще ти разкажа как се случи.

Това е форма на умиране. Ти си камък и аз не очаквам да го разбереш, понеже след като не си раждан, няма да умреш. Или не е така? Сега аз те вдигам и усещам елипсата, която образуваш в дланта ми. То е като да държиш студена гърда. После сключвам пръсти около теб и това прилича повече на стискането на майчиния показалец, когато човек е само виненочервено бебе с кожа, намачкана като дълго носена дреха от червена коприна. Това стискане е толкова приятно. Сега, ако можех да те хвърля извън затвора в самото слънце, ти щеше да се разпаднеш — това ще бъде ли смърт от твоя гледна точка? Или ако предприема едно по-реалистично хвърляне от този бряг с кал от маджун и зелена трева в реката. Виждаш ли реката, ей там?

Но ти нямаш очи, понеже си камък.

Все пак нека си представим, че те хвърля там. В продължение на няколко хиляди години ти ще бъдеш изтъркван и излъскван. Кожи от атоми ще бъдат смъквани от теб всеки ден, докато не се превърнеш в една нищо и никаква песъчинка върху плитчината надолу по течението. А може и в нещо по-малко. Това ще бъде ли смърт за теб?

(Как може човек да обясни това на камък?)

Всъщност до моята екзекуция не се случи нищо интересно. Ето как стана това. Аз се събудих и ей ме тук, бях пренесен в затвора. Естествено, това бе затвор само за мен. Надзирателката и нейният помощник можеха да идват и да си отиват. Наномашините можеха да идват и да си отиват. Аз бях този, който не можеше да отиде никъде. За мен небето представляваше толкова съвършена бариера, колкото е вътрешната извивка на собствения ми череп. Да премина през тази бариера щеше да бъде същото, като да изляза от собствената си кожа. Не мога да не призная, че това бе просторен затвор. Меко очертан пейзаж, течаща вода, чиста като въздуха, речно русло, което се извиваше седем пъти, подобно на въже, намотано около седемте хълма. Толкова много зелено! Толкова много изкуствено синьо и звезди, които сияеха като зорници, ярко жълти на фона на небесната синева. Те пропускаха внимателно контролирани порции от светлина и топлина, така че да не замръзнем. Фотони и газове във възбудено състояние.

Моят палач беше също и мой тъмничар, едра жена с лимоненожълто лице с увиснала кожа. Тя си имаше и заместник, един нисък мъж с опъната кожа, който беше приспособил тялото си, за да стане по-добър плувец. В миналото той сигурно бе погълнал някаква адаптираща дотТек и малките роботи бяха заплували заедно с милиардите себеподобни в него и ги бяха окуражили да променят тялото му. Освен че нямаше коса, той беше накарал своята дотТек да свие носа му до едно сбръчкано зърно, подобно на доматено израстъче, което покриваше ноздрите — две цепки върху лицето му. Кожата му бе наситеночервена, гладка и жива. Повечето дни той прекарваше в плуване в реката, а понякога се гмуркаше в езерото, разположено на дъното на леко конусообразната обитаема част на затвора. Вероятно, макар че няма как да съм напълно сигурен, през определени периоди водата в тази падина беше изпомпвана, след което отново се връщаше на същото място. Заместникът говореше малко и вършеше много малко други неща, освен да седи невъзмутимо до надзирателката. По всичко личеше, че те бяха двойка. Той ходеше с нея навсякъде, слушаше я, докато говори, от време на време кимаше бавно и после изчезваше във водата, за да обмисли там думите й. Неговата дотТек филтрираше кислород от водата достатъчно, за да го поддържа жив. Дори не съм сигурен дали той беше модифицирал дробовете си, вероятно нямаше нужда от това.

Надзирателката и нейният помощник имаха задължението да ме наглеждат, за да е сигурно, че няма да избягам (ала бягството беше невъзможно!) и че няма да увредя прекалено жестоко обкръжението си, ако изпадна в ярост. През повечето време обаче, те ме оставяха сам със себе си и аз бродех из малките хълмове, гмурках се в реката и се хвърлях върху тревата, за да спя.

С радост щях да се удавя, ако имах тази възможност. Говоря сериозно. Аз бях готов да умра, непримирим с пленничеството си и изпълнен с омраза към самия себе си. Опитах се да разкъсам кожата си с нокти, но това е трудно нещо. Ти опитвал ли си се? Често лежах буден под тъмното изкуствено небе, под звездите, излъчващи газове и светлина на няколкостотин метра над главата ми и си го представях. Оставям ноктите си да израстат, изгризвам ги, за да ги заостря и после разкъсвам плътта на китките си, за да се унищожа, да се убия. Но това не е лесно. През кожата не се прониква с драскане, освен това тя скоро започва да боли и тялото само се дърпа. След това дотТек убива болката, съединява кожата и ти си отново там, откъдето си тръгнал.

Затова аз се хвърлих в реката и се опитах да се удавя, но както ставаше и с червенокожия заместник, дотТек ме опази жив. Полагах всички възможни усилия, но дори изгарящото усещане за вода в дробовете ми и мъчителното кашляне под водата не попречиха на циркулиращата кръв да вкарва въздух и да го предоставя на тялото ми. Умно нещо е тази нанотехнология, може да разреши всякакви проблеми. Нейната цел, както и причината за нейното съществуване е да ни държи живи и тя ме запази жив, мен, един толкова лош човек.

После, докато лежах на брега край реката и гледах нагоре към широките пластмасови листа на дърветата, аз си казах следното, казах си, че когато ме екзекутират и дотТек ме остави, тогава ще се самоубия. (Светлосенки, процеждащи се през балдахина от листа. Трепкащи и съвършени, ярки и топли.) Тази мисъл ми носеше утеха. Ако беше на мое място, ти също щеше да пожелаеш смъртта.

При пристигането си в затвора аз носех в себе си своята дотТек. Бях избутан като през тунел през тясната врата, която гравитационните съоръжения бяха отворили в тялото на звездата и бях хвърлен от изкуственото небе. Приземих се след едно стремително завъртане. Надзирателката, лимоненожълтата жена, ме вдигна като пакет и ме отнесе до реката, за да измие от тялото ми остатъците от обгорялата и ронеща се пяна. След това бях оставен сам със себе си.

Осъзнаването, че се намирам в затвор, беше ужасно нещо. Прекарах дни наред, неспособен да правя друго, освен да лежа на земята или да ридая сам върху тревата. Не спях добре, понеже бях свикнал с легло под покрив. Спането върху тревата под небето (макар и изкуствено) изисква известно приспособяване. Този дълъг, бавен и мрачен период беше изпъстрен с ненадейни пристъпи на ярост, когато крещях и тичах наоколо, връхлитах връз пластмасовите дървета и блъсках главата си, после се хвърлях в реката, за да се удавя, разкъсвах остатъците от дрехите си и си скубех косата. Предполагам, че заради това оставиха дотТек в тялото ми през първите седмици, за да балансира саморазрушителните ми пристъпи. Синините, които нанасях по лицето си, заздравяваха само за минути. Микроскопичните роботи в кръвта ми възстановяваха разкъсаните капиляри, разнасяха тъмната мъртва материя и правеха всичко отново гладко и чисто. Дори и косата, която изскубвах с пълни шепи от скалпа си, щеше да поникне отново, избутана навън като с магическа пръчка.

И ето че дойде утрото на моята екзекуция. Естествено, аз знаех, че съм определен за екзекуция и в самия ден усетих, че нещо ще се случи, понеже екзекуторката (каквато всъщност беше жената), приближи до мен със сериозно изражение на лицето. Нейният партньор също дойде, а изящното му малко червено тяло проблясваше на светлината. Помня, че си помислих колко е странно, че той беше решил да остане мъж, като се имаше предвид неговата мания за плуване. Защо не оставеше дотТек да промени тялото му и да го превърне в жена, за да се отърве от заплетеното кълбо органи между краката си, което само му пречеше? Но той си остана мъж. Може би това имаше нещо общо с динамиката на неговата връзка с екзекуторката.

— Готов ли си? — попита тя.

Това означаваше, че щях да бъда екзекутиран.

— Не — отговорих аз. — По никакъв начин.

Мисля че се разплаках. Страшно беше да чакаш подобно нещо. Но ако наистина съм заплакал, трябва да са били само сподавени ридания, не силен рев.

Тя обаче, простря ръка напред, като не спираше да се усмихва. Аз гледах нейното голямо жълто лице с увиснали челюсти и клюмнал нос, бялото на очите й — ярко на фона на жълтеникавата кожа, виолетовите ириси с по-тъмни линии в тях — подобни на избухнали звезди, а в самия център на тези очи — съвършено черните й зеници. Черни като камъни — толкова черни, колкото теб самия, скъпи камъко, като изключим неясната дълбинна шарка, която едва прозира под лъскавата ти повърхност. Тя се приведе към мен и аз имах дълго време да изуча лицето й, така че си го спомням особено ясно.

Единственото нещо, което направи тя, бе да допре пръст до китката ми. Със своята дясна ръка тя вдигна моята лява и притисна силно пръст към кожата ми. Тя беше палач, защото в тялото й имаше специални наномашини, които щяха да се свържат със стандартната дотТек в моето тяло. Те преминаха през нейната кожа върху моята кожа и после в моя организъм. Жената стискаше здраво китката ми и аз усещах в ноздрите си нейния слаб, подобен на хартия, почти прашен мирис. Тя си мънкаше нещо. Задължението, с което бе натоварена, беше рядка отговорност. Човешките същества могат да приемат в телата си всякакви адаптиращи дотТек, но точно тази адаптация е уникална. Та кой би искал да чисти дотТек? Сигурен съм, че надзирателката носеше своето задължение с подобаваща сериозност. Наномашините, които сега се намираха във върховете на нейните пръсти, бяха проектирани да накарат наномашините в моето тяло да ме напуснат.

Когато свърши, тя пусна ръката ми и се отдръпна, наблюдавайки ме с известна незаинтересованост. Започнах да усещам гадене. Изведнъж почувствах остра жажда и в същия миг една болка избликна от най-дълбоките ми вътрешности и се разпространи по цялата ми кожа. Очите ми се замъглиха от влага, секрет като под налягане шурна от ноздрите ми. Усетих, че мускулите ми омекват и върху торфа плисна струя урина. Болеше ме. Кръв изби по кожата ми и тя стана хлъзгава. Ушите ми бяха мокри, устата ми също се напълни с кръв. Започнах да пищя, но течността в устата ми заклокочи и загъргори и сигурно звучах комично. Аз се олюлявах и размахвах ръце от болка. Болката е рядкост за хората от т’Т, понеже наномашините ни предпазват от най-лошото от всички усещания. Да ти кажа, в онзи момент тя никак не ми хареса. Залитнах напред и паднах, като се приземих на коленете си.

Аз кашлях и плачех. Отново ме връхлетя глад за смърт, остър и силен като физически. Но останах жив. Всичко от мен изтичаше навън — бълвоч от устата, сълзи от очите, секрет от носа и урина между краката. Дори от порите ми сълзяха хиляди капчици кръв. Потокът, който произвеждах, коагулираше и се превръщаше в гъст сироп, който си проправяше път по нанадолнището към водата. Наномашините предпочитат течна среда, въпреки че при необходимост могат да съществуват на сухо и дори в пълен вакуум. Те са издръжливи, удивително издръжливи.

После конвулсиите отминаха и аз се проснах по очи. Някъде от средата на гърлото ми излизаше тежко и ритмично пъшкане, напомнящо думкане на барабан. Не знам точно колко дълго лежах там, но във всеки случай беше много дълго.

Накрая се надигнах, понеже изпитвах непоносима жажда. Бях изгубил голямо количество течности, кожата ми пареше, а гърлото си усещах прашно и изгорено. Олюлявах се и краката ми се огъваха като гумени, но успях да стигна до ръба на изкуствената река и се катурнах вътре. Хладната й прегръдка беше чудесно облекчение за кожата ми. Аз отворих уста и жадно глътнах водата. През ума ми премина една не напълно оформена мисъл да потъна на дъното и да се удавя, но за моя изненада открих, че плувам към другия край на плитчината. После легнах във водата под ярката светлина на оформените като звезди дупки в нашето пластмасовосиньо и сводесто изкуствено небе. Лежах с ръце и тил, опрени върху калния бряг, а тялото и краката ми се люшкаха във водата. Бях изцеден. Тази дума не е достатъчна да изрази колко изпразнен и слаб се чувствах.

3-ти ден

Скъпи камъко,

Искаш ли днес да поговорим за теб? Да? Знаеш ли, сигурно знаеш, че ти си донесен в този затвор също като мен? Затворът бил построен преди сто или повече години за друг престъпник, едно друго статистическо изключение. Не знам къде е той/тя сега. Но те са построили затвора във възможно най-отдалеченото и недостъпно място. Ето какво направили.

Избрали една звезда в най-отдалечените простори на т’Т, която да няма обитаема планета. Звездата била обградена само от няколко скалисти астероиди и една планета от желязо, без атмосфера. Намира се близо до мястото, където Великата гравитационна просека граничи с Гьола, но освен това няма нищо друго забележително или заслужаващо внимание относно звездната среда. Тази звезда си има означение, въпреки че не мога да ти го цитирам. По принцип сега тя е известна като звездата-затвор, защото тук се намира затворът. Най-близката съседна система е Дъжд.

Преди сто години, движейки се със скорост, по-бърза от светлината, те пристигнали на това място. Останали в орбита около планетата и там построили космически кораби и орбитални платформи. С тяхна помощ разрушили единия от астероидите и временно го оформили като две куки от свръхплътна материя. Поради огромната си маса за кратко време куките съсредоточили в себе си гравитация, преди други атомни сили да разрушат този ефект. С помощта на тези гравитационни инструменти, строителите изрязали от желязната планета една куха сфера с диаметър от около един километър. Този кух глобус от желязо и никел бил обработен и приспособен, в него били поставени врати, а някои от вътрешните детайли били моделирани и запълнени. Вероятно тъкмо на този етап, скъпи камъко, ти си бил внесен вътре. Сигурно са те взели от повърхността на мъртвия свят, където в продължение на милиони години гравитационното притегляне е местело безбройни късчета скала напред-назад в сухите, подобни на океански дъна падини, докато накрая отломките се превръщали в гладки и кръгли камъчета. (Така си представям нещата аз, нали разбираш. Няма как да бъда напълно сигурен.) А може да си бил оформен и от самите строители, скъпи камъко, може те да са накарали Хауд-машините да изрежат обикновени късчета астероидна скала и да окислят повърхността им, за да се получи онзи тъжен, суров и износен вид, който имаш. Не знам. Но със сигурност ти си бил донесен и поставен в сферата, заедно с цялостния пълнеж за покриването на ядрените реактори и мощните компютри и процесори, които обслужват ежедневните функции на затвора. След това вътрешността на сферата била подходящо оформена като пейзаж. Добавили водата, като накарали реката да се придвижва от езерото през миниатюрните хълмове и обратно до него посредством помпи. Поставили пластмасовата трева и фалшивите пластмасови дървета. Както и синята пластмасова облицовка, която придава на небето яркия му цвят.

И после затворът бил спуснат във вътрешността на самата звезда, но не много навътре, защото искали гравитацията на звездата да прави така, че тревата да е „долу“, а таванът — „горе“. Само няколко километра навътре. Според мен това е била най-сложната част. Топлината в тялото на една звезда е достатъчно голяма, за да стопи и изпари всяка обикновена материя. Но какво е топлината? Това са атоми и частици, които се движат с все по-нарастваща възбуда. Топлината топи и разлага материята, тъй като частиците са толкова енергични и се блъскат наоколо толкова ожесточено, че разкъсват връзките в структурите. За да постигнеш изолация от топлината, трябва да направиш връзките много здрави или пък да накараш горещите атоми да се движат в друга посока, да пренасочат, така да се каже, мощта на своето движение. Точно това правят машините, монтирани в стените на затвора. Посредством ленти от плътна материя, увити около него, те осъществяват определена гравитационна интерференция. В резултат на това огромната топлина на звездата бушува наоколо, нещо като попътна квантова струя, но затворът остава хладен.

При това, ако в стените на затвора не бяха поставени нарочно оформени дупки, изолацията щеше да е толкова ефективна, че всички вътре да замръзнат. Можеш ли да си представиш? Да замръзнат сред цялата тази горещина! Затова строителите осеяли изкуственото небе с отвори, поставени на равни отстояния и ги оформили като петолъчни звезди. Тези отвори, които достигат няколко метра в диаметър, имат стеснения, за да пропускат само малък поток фотони от звездните огньове навън. Вратите им са магнитни. По този начин се осигурява светлина и топлина за изкуствения свят вътре.

На самия връх на изкуственото небе е главният вход. На всеки четири месеца този портал се отваря и се затваря в един перисталтичен ритъм на магнитна компресия. Оттук влизат нови посетители, нови затворници и надзиратели, а също така напускат стари посетители и надзиратели (но никога затворници). Именно през тази дупка в небето преминах аз, обвит в пяна за дълбокия Космос и паднах право във водата долу.

И тъй, кухият глобус бил спуснат в пламтящата материя на малката звезда и потънал в плазмата на предварително определената дълбочина. Сега той се носи там. Седем големи двигатели, закрепени на външната обвивка, го балансират подобно на подводница във внушително море от пламъци. Затворът е съществувал в продължение на много десетилетия и ще продължи да съществува. В момента, обаче, той съществува само за да приютява мен. Навярно строителите са се ласкаели от мисълта, че никой няма да може да избяга от него. Че кой би могъл да прекоси ограждението от звездна плазма и огън, а след това да навлезе в огромния студ на дълбокия Космос? Кой би могъл да избави затворник, поставен в такава изолация?

4-ти ден

Скъпи камъко,

Аз мисля, че моята надзирателка е избрала да живее в този затвор. Сигурно е имала своите причини да пожелае да прекара години от живота си в тясна близост с един престъпник. Може би се интересува от мисловните нагласи на престъпния ум или прави научно изследване, посветено на убиването. Възможно е също да има намерение да съчини велика поема или да извае от астероид велико произведение на изкуството на тази тема. В седмиците след моята екзекуция, когато привиквах да живея без дотТек, аз очаквах тя да започне да ми задава въпроси. Един вид да ме изпробва и да ме изучава по някакъв начин. Но тя почти не общуваше с мен, а предимно плуваше със своя партньор, червенокожия мъж. Понякога те се оттегляха в своя заслон. (На тях им беше позволено да имат заслон. Аз пък нямаше къде да отида, нито какво да правя, освен да се катеря по покритите с пластмасова трева хълмчета, да зяпам ромолящите поточета и да плувам в езерото.) От време на време тя ми казваше по едно „Здравей“ и говорехме за едно-друго. Винаги само за незначителни неща.

Стана ми ясно, че не бърза. С помощта на нанотехнологията в тялото си тя можеше да живее стотици години. В сложноустроените филигранни цивилизации от вътрешността на т’Т, човешките същества на възраст повече от хиляда години не бяха някакво изключение. Аз, от друга страна, бях осъден да живея толкова, колкото траеше един „естествен“ живот. Преди усвояването на дотТек хората рядко живеели повече от петдесет години. В Уиа например, където религията не позволява употребата на дотТек, на човешко същество, достигнало до стогодишна възраст, се устройва внушително честване, понеже това е необичайно постижение. (Поне така говори мълвата. За да бъдем честни, ние знаем малко за Уиа.) Но сега и моята съдба беше такава. Оставаха ми няколко десетилетия живот или може би години, а може и по-малко.

В месеците непосредствено след екзекуцията, аз прекарвах повечето време в размишления колко вездесъща и същевременно колко невидима е дотТек. Бях израснал с наномашините в тялото си, както всеки човек в моя свят и абсолютно всеки един в т’Т. След екзекуцията, обаче, аз бях навярно единственият човек в т’Т без такава технология в себе си. Тези мънички машинки, които се самоизграждат и самоподдържат, са изградени от тухли-атоми. Те се въртят стремително в кръвния и лимфния поток, обитават човешките клетки и течности и работят! Ефективно и интелигентно, те разрешават проблемите, борят се с разрухата, инфекцията, свободните радикали, замърсителите в околната среда и токсините, изграждат отново тъкани, балансират електролити и хормони, намаляват интензитета на сигналите за болка в нервите, усилват блаженството на сексуалния контакт, играят си с нишките на ДНК, за да им попречат да се разгъват и поддържат целия организъм в идеална форма. Колко малко се замислях за тези машинки, когато ги имах в тялото си и колко много ми липсваха, след като ми бяха отнети!

В началото забелязвах дребни неща. Често пъти се ожулвах по обичайния за хората безгрижен начин. Бръсвах опакото на ръката си в грубата пластмасова кора на някое дърво или се удрях в камъните на дъното на реката. Преди такава рана обикновено завяхваше и изчезваше за няколко минути, докато сега установявах, че тя е чувствителна и продължава да ме боли дни по-късно. Често се наранявах, без да помня как или кога, просто забелязвах натъртеното място, което приличаше на газообразно потъмняване в полупрозрачната тъкан на кожата. Преди синините биваха изчиствани и лекувани за час, сега оставаха с дни. Ставите ми загубиха гъвкавостта си и косата ми опада. На лицето ми се появиха няколко болезнени места и когато ги чешех, те ставаха още по-болезнени.

Хранех се предимно с протеинови плодове, произведени от процесорите в дърветата и пиех вода от реката. Преди тази храна беше хубава и достатъчна, но сега започнах да усещам бълбукащи и болезнени пробождания в стомаха. Червата ми се отпуснаха и вместо нормални изпражнения, от мен капеше вонлива течност. Температурата на главата ми обезпокоително варираше. Сутрин се събуждах с горещ като звезда череп и от челото в очите ми се стичаше топла пот. Или пък се будех треперещ и изнервен от студ.

Това си беше чисто физическо изтезание. Културите на т’Т се гордеят със своята цивилизованост за разлика от (това го казват те) варварството на Уиа. Не може да се отрече, че бях извършил ужасни престъпления и други цивилизации чисто и просто щяха да ме екзекутират. Но т’Т правеха огромното усилие да ме изолират от човешкия род, за да не вредя на никого. Те правеха това в името на цивилизацията и въпреки това стояха пасивно отстрани, докато аз понасях несгодите на живот без дотТек. Болестта, изтощението — това си беше една бавна екзекуция. Износвайки се в процеса на „естественото“ развитие, тялото ми щеше да умира бавно и болезнено в продължение на няколко години. Една бърза смърт щеше да е по-милостива.

На няколко пъти се опитах да повдигна този въпрос пред моята надзирателка, но нейното голямо жълто лице оставаше невъзмутимо. Аз се стараех да я убедя, но бързо загубвах контрол и без дотТек, която да регулира хормоналното ми ниво, започвах да се пенявя, да изпадам в ярост и да говоря несвързано. Може да съм се опитвал да я нападна и ударя с немощните си, отслабени от боледуването ръце. Но тя беше едра и с бързи реакции, иначе едва ли щеше да бъде назначена за тъмничар. Тя отбиваше моите удари или ги избягваше, а аз падах върху фалшивата почва и плачех ли, плачех.

5-ти ден

Скъпи камъко,

Колко време мина така? Не знам точно[1]. Цяла вечност, ако питаш мен. Аз малко превъртях. Преминах през периоди, в които се чувствах толкова обезсърчен, отритнат и потиснат, че не можех да се храня. Обикновено след около седмица или повече постене, надзирателката идваше и натъпкваше малко храна в устата ми. Друг път ставах луд, направо откачах. За известно време, например, бях обсебен от идеята да обикалям тичешком периметъра на затвора. Обикновено правех сто обиколки без да спирам, след което се хвърлях на земята и заспивах. Удрях кремъци един в друг — да, камъни като теб — за да отчупя остро парче, с което да драскам разни думи върху пластмасата на небето, там където то се съединяваше с хоризонта. Понякога дращех върху себе си, но това беше болезнено и раните отказваха да заздравеят бързо. Отново мислех за самоубийство, наистина мислех, но вече бях свикнал с нещастието си, а да се убиеш е болезнено и трудно, още по-трудно без дотТек. Преминах през периоди на халюцинации: хора от моето детство, въображаеми животни, облечената в старомодни дрехи Алиса от Огледалния свят, която крачеше с гигантски крачки наоколо. Но всеки път, когато видех тези невъзможни неща, една част от мен знаеше, че те са невъзможни, че са халюцинации, а не реалност.

Ето защо гласовете толкова ме озадачиха. Когато гласът заговори за първи път, предлагайки ми свобода и богатства, ако се съглася да избия населението на един свят, аз си наложих да мисля, че това е някаква откачена самозаблуда, глас от собствения ми ум. Но той беше настойчив и някак по-странен от всичко, което умът ми можеше да сътвори.

[1] До бягството си от затвора, Ае прекарва в него малко повече от пет стандартни години. ↑

6-ти ден

Скъпи камъко,

Гласът в главата ми се появи след един целодневен сеанс в езерото, когато аз плувах ли, плувах. Изкуственият ден приближи своя край и изкуствената нощ започна изведнъж — като кихавица. Дупките в небето с формата на звезди се издуха, пропускайки своята жълта светлина и след това се свиха. Те изсветляха от слънчево-жълто до бледолунно, а синият цвят на небето потъмня до лилаво.

Аз излязох от водата и легнах върху твърде познатата пластмасова трева. Може да съм задрямал, но всъщност се намирах в онова особено вцепенено състояние, когато е трудно да се каже, че сънят и будността са две отделни неща. Когато чух гласа, си помислих, че може би още спя.

Чуваш ли ме? Чуваш ли ме?

Последва някакво бръщолевене. После отново: Чуваш ли ме? Това е временна връзка. Центровете в човешкия мозък са твърде сложни. Имам ли връзка?

— Имам ли връзка? — попитах аз.

Размазаното ми отражение се полюляваше върху тъмната вода в краката ми, разклащано от случайни островърхи вълнички. Аз погледнах надолу към себе си.

— Това аз ли съм?

Не, не си ти.

— Всичко това съм аз — казах и разтърсих глава, за да се освободя от странния глас, все едно че имах пясък в ухото си.

Връзката е установена, каза гласът. Връзката е установена. Чуй ме: ние имаме предложение за теб. Една сделка, много добра сделка.

Реших да си поиграя малко с халюцинацията.

— Предложение?

Ние ще ти дадем нещо, а в замяна ти ще направиш нещо за нас. Ще бъде като разменна търговия. Мисли като за размяна. Ние ще изпълним своето обещание.

— Кои сте вие?

Не мога да ти отговоря. На този етап това не е правилният въпрос.

Останах ужасно впечатлен от странния отговор и по някакъв начин той изглежда ме събуди. Разтърках лице и се почесах по сърбящото ме теме.

— Не разбирам.

Знам, че мислиш това за халюцинация, но не е така, каза гласът. Това беше още един мъчен въпрос. Щеше ли една истинска халюцинация да се държи по този начин? Съзнанието, че халюцинираш, не е ли признак на адекватна реакция? Това породи в мен недоумение.

— Какво става? — попитах аз. — Объркан съм.

Ще ти кажа. Чуй нашето предложение.

— Какво е вашето предложение?

В далечината, на отсрещния бряг на изкуственото езеро видях жълтеещата се масивна фигура на надзирателката, която вървеше по торфа. Ръцете й се люлееха в ритъм, като контрапункт на широките й крачки. Едрата й глава почти се изви, за да ме погледне. Навярно гласът ми се носеше над неподвижните води. Но това не беше нещо необичайно — аз често бръщолевех сам. Тя изчезна зад наподобяващия гръб на костенурка хълм.

Ние ще те освободим от този затвор, каза гласът. Тези думи ме накараха да се усъмня в реалността на случващото се с нова ожесточеност. Те съответстваха прекалено добре на силния копнеж на сърцето ми. Но в такъв случай, съобразих аз, лесно може да се каже, че така би изглеждал и един мой сън.

— Свобода? — поех си дъх аз, сякаш думата бе забранена или свещена.

Ние ще те освободим от този затвор, повтори гласът в главата ми.

— Но как? От този затвор не може да се избяга. Отвсякъде е обграден с огън и лава. Намира се на много светлинни години от най-близкия свят.

Ние ще го направим, настоя гласът. Ако се съгласиш с нашето предложение. Ще те отведем оттук, ще ти дадем богатство и информация. Ще пътуваш надалеч и ще си построиш космически кораб такъв, какъвто сам пожелаеш. Първо ще свършиш за нас една работа, а след това ще можеш да изживееш остатъка от живота си по какъвто начин си избереш.

Това беше прекалено много, за да се преглътне.

— Кои сте вие? — настоях аз.

Но той само повтори това, което беше казал преди: Не мога да отговоря на въпроса ти. Това не е правилният въпрос на този етап.

— Но как се свързвате с мен?

Отворихме канал за връзка с теб. Както сигурно разбираш, той не се поддържа лесно, като се има предвид къде си. Няма гаранция, че ще можем да го поддържаме още дълго. Съгласи се с нашето предложение: обещай, че ще свършиш това нещо за нас и ние ще те измъкнем от затвора. Навън връзката ще бъде далеч по-лесна.

Аз се изправих, чувствайки внезапно оживление.

— И каква е тази „работа“, която искате да свърша за вас?

След като излезеш оттук, ще отпътуваш за един свят. Това е далечен свят в покрайнините на пространството на т’Т. Ще унищожиш човешкото население на този свят.

— Повтори това — казах аз. Бях го чул ясно и в мен се беше породило едно ужасно, ехтящо усещане. Но исках да го чуя отново. Гласът повтори изречението си дума по дума.

— Кой свят? — попитах аз.

Ще ти кажем. Веднага щом напуснеш това място.

— Да убия всички човешки същества в този свят?

Да.

Всички? Без нито един да бъде пощаден?

Важно е абсолютно всички индивиди да бъдат убити.

— А самия свят? Планетата, животните, растенията?

Те са без значение. Човешките същества са тези, които трябва да бъдат убити.

Засърбя ме под клепача. Разтрих окото с кокалчетата на свитите си пръсти, а после в опит да изтръгна сърбенето, задърпах миглите си и изскубнах няколко от тях. Тогава казах:

— Защо?

Не можем да ти отговорим. Това не е подходящият въпрос на този етап.

— Защо? — попитах отново. — Защо искате да бъдат убити толкова много хора? Защо идвате при мен? Какъв е мотивът ви? Той може да е важен за мен.

Не можем да ти отговорим. Това не е подходящият въпрос на този етап.

Замислих се за малко над това. После седнах на земята и притиснах стъпалата си едно в друго, така че коленете ми щръкнаха навън.

— Как ще убия всички тези хора?

На този въпрос трябва да си отговориш сам. На този етап не можем да отговорим на този въпрос.

— Някакви предложения?

Има някои начини, бихме могли да ти дадем отправни точки. Не можеш ли да използваш въображението си? Убивал ли си човешки същества и преди?

— О, да — потвърдих аз. — Но никога в такъв мащаб.

Принципът е същият. Само броят е различен.

— Тази планета в пространството на т’Т ли е? — попитах аз. — Тези хора имат ли дотТек в телата си?

Да.

— Тогава ще са много трудни за убиване. ДотТек се бори да запази хората живи при всякакви обстоятелства.

Няма да е лесно, съгласи се гласът. Но ние сме убедени, че ти ще намериш начин да го направиш. Тъкмо за това избрахме теб.

— Ами ако не намеря начин? Какво ще стане, ако не намеря начин, а вие вече сте ме освободили? — Аз все още не вярвах истински, че това ще се случи, всичко беше напълно хипотетично — Какво ще стане, ако не изпълня сделката? Просто ще си продължа по пътя?

Тогава ние ще те намерим и ще те обезвредим. Ще бъдеш върнат в затвора. Ще свършиш дните си в затвора.

Повярвах на това напълно.

Ти искаш да обмислиш предложението, заяви гласът.

— Приемам — казах аз и огромно кълбо от светлина и радост се надигна в гърдите ми. Изправих се на крака и размахах ръце.

— Приемам! Извадете ме оттук! Ще го направя! Приемам сделката!

По-тихо, каза гласът вътре. Твоите тъмничари ще те чуят.

— И какво от това?

Първо трябва да избягаш от това място, каза гласът. Твоите тъмничари притежават силата да те спрат. Трябва да им се изплъзнем. Няма да бъде нито просто, нито лесно.

— Да избягам! — казах аз. — Въображаеми глас, ти си наслада за моите уши.

Ти разбираш цената, която плащаш за тази свобода, нали?

— Цена?

Трябва да извършиш престъплението. Наясно ли си с това?

— Разбира се! Разбира се!

Тогава иди до третото дърво. Не първото със седемте клона, а третото дърво до самата вода. Брой клоните, като започнеш от онзи, който е надвиснал над водата и заобиколи, за да стигнеш до петия. На този клон ще намериш един-единствен плод. Трябва да изядеш този плод.

— Това обикновен плод ли е? — попитах аз. Дърветата в този затвор на практика бяха роботи, а плодовете по клоните им — просто торбички с протеинова пулпа. Предназначението на тези дървета-машини беше да снабдяват тъмничарите и затворниците с храна.

Внимавай и изяж правилния плод. Преброй клоните от този, който е над водата, като се движиш по посока на часовниковата стрелка[1]. Единствения плод на петия клон. Това е клонът, който е най-близо до отсрещния поток.

Залитнах напред, нетърпелив да изям този плод.

— За какво ще послужи той? — попитах аз. — Защо трябва да изям този плод? — Да си кажа право, много не ме беше грижа защо. Бях напълно зашеметен от чудесната логика на съня с неочакваната среща. Навярно наистина сънувах. Дърветата се мержелееха във вечерния здрач.

Вътре в този плод, отговори гласът, са семената на едно ИИ. Това ИИ ще пусне корени в теб и ще израсне в мозъка ти. После то ще установи връзка с теб и ще трябва да изпълняваш инструкциите му.

— ИИ[2] ли? — попитах аз. Но гласът не отговори. В действителност аз никога не го чух отново, което добави още един нюанс към спектралното богатство на цялата среща.

Намерих дървото и преброих клоните около него. Плодът беше там, както цялото ми същество от съня трепетно очакваше. Откъснах го и го излапах бързо на три хапки. После залудувах и затанцувах край водата, като си пеех на глас измислена мелодия. Чувствах се абсурдно щастлив. Когато се уморих, аз се надвесих над брега и пих вода. След това се свих на кълбо и заспах на изкуствения хълм.

Събудих се от утринните отблясъци слънчева светлина, които хвърляха жълта патина над изкуствения свят. Сега цялата среща имаше нереален привкус в паметта ми. До този момент бях имал много странни сънища и видения и умът ми не беше толкова бистър, колкото би могъл да бъде. Почудих се дали плодът, който бях изял предишната нощ, наистина съдържаше семената на ИИ.

ИИ, скъпи камъко, не е просто компютър или процесор. Един процесор извършва линеарна обработка на данни и е машина с голяма бързина и гъвкавост. Преградата между бушуващата топлина на звездата и стените на моя затвор беше поддържана посредством процесори, които постоянно изчисляваха промените в температурата и налягането и извършваха съответни корекции. Самият затвор беше задържан на мястото си пак посредством процесори, неуморно изчисляващи потоците и векторите на звездната материя. Когато хората пътуват от планета до планета, обвити в своите мантии от пяна, именно мощните процесори направляват прехода, който се извършва със скорост, по-голяма от тази на светлината и правят трилионите изчисления, необходими за транспортирането на пасажерите.

Но едно ИИ е като човешки ум. То не е линеарен процесор, а паралелно устройство, опериращо на квантово ниво. То е интелигентно по начина, по който е интелигентен човешкият ум. ИИ-то може да извършва изчисления едва със скоростта на по-обикновен процесор, но в същото време е живо, латерално мислещо, будно. ИИ-тата са крехки, всъщност по-крехки от човешкия мозък и пътуванията със свръхсветлинна скорост обикновено ги развалят. Но те имат и своите преимущества. Обикновено се пренасят в пространството на високите скорости под формата на програми-семена в бавни процесори и при нужда се сглобяват на място.

И сега, ако трябваше да вярвам на съня си, едно такова нещо растеше в мен. Аз се чудех как можеше да се реализира всичко това. Представи си група хора — коя група и какви хора това не мога да измисля — но една група, която искаше това огромно престъпление да бъде извършено. По какъв начин щяха да проникнат в затвора и да ми говорят в главата? Това беше неосъществимо. По какъв начин щяха да прекарат семената на ИИ-то през портала? Даже тъмничарите не можеха да го отварят по-често от определения интервал на четири месеца. Невъзможно беше.

Пропъдих тази мисъл.

Когато ИИ-то започна да говори в главата ми, аз пропъдих и това като поредната халюцинация. Може би всичко беше само халюцинация. Как бих могъл да кажа? Скъпи камъко, ти си единственото действително същество в моя свят. Може би ти ще можеш да ми кажеш?

Аз раста, каза ИИ-то. Имам четиридесет процента капацитет досега. Дай ми още четири часа. Изяж пръстта, онази кал.

— Да изям пръстта? — повторих аз.

Съдържа микроелементи, най-вече желязо, които са ми нужни, за да създам определени ключови пътечки. Аз се сглобявам вътре в главата ти. Изяж пръстта.

Отначало не обърнах внимание на странната молба. Но гласът беше настоятелен и накрая се предадох. Започнах да загребвам с шепи от меката кал и да я поглъщам. Странно, но тя имаше приятен вкус.

Мога да адаптирам твоите реакции. Трябва да изпитваш удоволствие от яденето на калта.

— Мислех че те сънувам — казах аз с нисък глас. — Мисля че все още те сънувам.

До утре, каза ИИ-то, ще съм се сглобило. Тогава ще можем да говорим за бягство.

[1] Текстът е преведен от оригинала на глисѐ, общия език на световете от т’Т. Думата на глисѐ, употребена тук е торквер — „по посока на въртенето около оста“, общоприет израз за кръгово движение, базирано на посоката на въртене на Галактиката. „По посока на часовниковата стрелка“ е анахронизъм за културите на т’Т, но изразът е употребен като най-близък удобен еквивалент. ↑

[2] Повечето обработващи данни машини в т’Т са обикновени линеарни процесори, напреднали немислещи версии на бинарно-опериращите машини. ИИ-тата или изкуствените интелекти са паралелни, квантово-опериращи машини, с капацитет и способност да имитират човешки интелект. Изненадата на Ае предполага, че по това време те са по-малко разпространени в пространството на т’Т в сравнение с по-късно. ↑

7-ми ден

Скъпи камъко,

Не съм ти казал нито името си, нито откъде съм, нито някакви други биографични подробности. Не съм ти казал абсолютно нищо — на теб, скъпоценни камъко, който ми се посвети напълно и който си единственото мое притежание. Тук аз съм гол и сам и ти си всичко, което имам. А аз не съм отвърнал на жеста ти. Нека ти отдам своя живот, скъпи камъко. Нека те притисна силно до голата си гръд.

Моето име е Ае. В действителност аз не се казвам така, но това не е важно. Искам да се казвам така за теб, скъпи камъко, и ако моята лекарка някак чува тези неща (здравей!, хей!) нека това бъде моето име и за нея, нека то да замени другото ми име. В света, от който идвам, Терне, всяко дете получава общо седем имена в продължение на няколко години. Някои използват всичките, а други си избират любимо име. Обаче аз се отказвам от всички тях и от човека, който бях. Избирам да ме наричат с две букви, вместо със седем имена и вземам първите две букви от азбуката, за да не изглежда това като избор.

Терне е моят роден свят. Една мочурлива родина, планета, която в по-голямата си част е покрита със свързани помежду си океани, прекалено тинести, за да заслужават това име. Солената им вода е толкова гъсто населена с един вид спираловидно растение, че понякога е възможно човек да ходи по водата, ако не е много тежък. През пролетта океаните променят цвета си, тъй като се появяват цветовете на това растение, оранжеви и червени. През останалото време водите им тъмнеят в тъмномораво, местната форма хлорофил. Помня, че това местно растение се нарича дрюд и расте надолу в нишки, които понякога достигат четири-петстотин метра. Самата морска вода се плиска лениво в един лабиринт от сключващи триъгълници пътечки, в който дрюд цъфти, намирайки нови участъци с хранителни вещества или умира от глад, след като е изсмукал от водата всички минерали. Сушата в този свят — моя роден свят или както го наричахме ние Светът — са на практика компактни маси от същото растение. Първоначално целият свят бил покрит с океан. По-късно, когато големи количества дрюд образували заплетени плаващи платформи, еволюирали нови сортове от растението. Те растяли все по-нагъсто и по-нагъсто, слепяйки се отначало в цели острови, а после и в континенти, широки хиляди километри. Тежестта на самата растителност убила растенията в долните слоеве, като плътно ги сбила и ги изсушила. Теченията и тежката растителна маса оформили масиви от суша, издигайки нагоре ниски хълмове и вериги от планини. После превърналите се в тор останки от първоначалните растения станали богата почва за нови видове растения. Високи треви, храсти, преливащи на талази, и нежни, деликатни дървета. Това е пейзажът на моя дом — напълно органичен и истински, нищо в него не беше пластмасово или изкуствено като в пределите на моя затвор. Детство.

8-ми ден

Скъпи камъко,

Ето ме отново. Реших, че може би точно сега не искам да ти разказвам за детството си. Има някои неща в тази история, които навярно не би искал да чуеш. Защото биха те засегнали, въпреки че си камък.

Вместо това нека ти разкажа за т’Т, за разтега от високоскоростно пространство в тази част на Галактиката. За Великата конфедерация на светове. Нашият начин на живот — на всички светове, които са част от т’Т — се определя от междузвездните пътувания. Опитай се сега да си представиш на какви фантастично далечни разстояния една от друга се намират звездите и какви огромни разстояния трябва да изминаваме ние, за да се придвижим от едно място на друго. Ти си широк колкото длан, но я си представи колко милиарди длани разстояние има между две планети от една и съща система. Звездите се намират толкова далече една от друга, че на светлината, която се движи с около двеста и тридесет милиона метра в секунда, са й нужни много години, за да стигне от една звезда до друга. Разстоянието от моя роден свят Терне до най-близкия населен свят е около седемдесет светлинни години. На един камък като теб, ако е хвърлен, да речем с прашка, ще са му нужни много векове, за да прекоси това разстояние. Хилядолетия.

Има начин да се пътува по-бързо от светлината и той е следният: но за да го обясня, ще трябва да сляза надолу по скалата, до нивото на атома, където обитава дотТек. Това са малките машинки, които наброяват милиони във всяко човешко тяло и са изградени от няколко десетки атоми, също като миниатюрни тухлички. Те разбират динамиката на атомното и субатомното ниво — ах, колко добре я разбират! Те живеят в този свят, нали така (защото съм напълно сигурен, че те ни подслушват, камъко, те подслушват нашия разговор). Нали така?

Хей! Хей!

Нищо.

Около всеки атом има няколко електрона — като планети в своите орбити около звездата или като върховете на часовникови стрелки, които обикалят своята ос. Тези електрони обитават една от няколко възможни орбити, която може да е близо до ядрото или пък малко по-навън или дори още малко по-навън. Но все пак те се движат по една или друга установена орбита и не могат просто да се въртят, където си пожелаят. Когато в системата се подаде повече енергия, тогава тези електрони могат да скочат от по-ниска орбита към по-висока или обратното — от по-висока към по-ниска. Това движение се осъществява на малки разстояния, но по-важното е, че то е мигновено.

Това, мисля аз (въпреки че не съм експерт) е едно слабо ядрено взаимодействие, свойство на атомния живот. Ако това движение се координира в цялото тяло, то може да осъществи мигновен скок в пространството. Изминатото разстояние, разбира се, е съвсем малко, толкова колкото е разликата между две орбити в атома, само една частица от ширината на атома, с други думи — най-малкото нещо. За да можеш да се придвижиш на няколко метра в реалното пространство, са нужни един трилион такива отскачания. Но ако си в състояние да координираш тези трилиони и трилиони движения, тогава ще можеш да се придвижваш по-бързо от светлината. Колко бързо ли? Съществуват две ограничения: едното е времето за изчисляване на трилионите върху трилиони промени. Ако изчисленията стават бавно, тогава скоростта е малка. Но ако стават достатъчно бързо, може да се достигне скорост, хиляди пъти по-голяма от скоростта на самата светлина.

Другото ограничение зависи от факта, че действието на слабата ядрена сила има някои особени характеристики. То е ефективно само при придвижването на много, ама много малки неща и е много неефективно при придвижването на големи предмети. Теоретично негов най-добър пасажер би била една неизмеримо малка точка. Такава точка е математическа фикция, но ако беше възможно да си я представим в реалния свят, ние щяхме да бъдем в състояние и да я ускорим до скорост, много милиони пъти по-голяма от тази на светлината. Колкото по-голям е обектът и колкото повече се разпростира навън от тази неизмеримо малка точка, толкова по-бавно могат да бъдат постигнати скорости, по-големи от светлината. Ограничението може да бъде изобразено като логаритмична скала, която показва стремително падане надолу. Следователно обект, по-голям от десетина метра в диаметър, почти не може да бъде ускорен до скорости, по-големи от тази на светлината.

Човечеството строи своите космически кораби — едни лъскави и стройни, а други — огромни и несиметрични, но нито един от тях не може да пътува по-бързо от светлината. Трудностите при координирането на такова голямо квантово отместване означават, че пътешествениците в Космоса трябва да минат без удобствата на космическия кораб. Мечтите на древната култура за кораби, оформени като гигантски дискове или пръчковидни насекоми се оказаха нереалистични, скъпи камъко. Истината е следната: човек привързва една раница към гърба или корема си (в зависимост от предпочитанията). От тази раница се излива пяна, която бързо го или я покрива, обвивайки цялото тяло. Това е една интелигентна пяна и мощните процесори (не ИИ-та, които не могат да оцелеят при свръхсветлинни скорости) я оформят така, че да образува въздушен проход в и около устата и да обгърне тялото като възглавница. После самите гранули на пяната също се адаптират и част от тях обработва информацията, необходима за многократното прехвърляне на тялото през пространството, друга го предпазва и му създава удобство, регулирайки топлината, трета формира струи от газове, за да го насочва. Отвън пяната се втвърдява като диамант, за да пази пътешественика от по-малки удари, както и от студа на Космоса. След което той се изтласква във вакуума от хангара (например) на своя изключително бавен космически кораб и хайде на път. Изумително нещо е това пътуване по-бързо от светлината. То избягва толкова успешно времевото разширение и свиване, характерни за конвенционалното пътуване, че разликата между времето на пътешественика и времето на един друг наблюдател е не повече от пет процента.

Човешките същества са летели по този начин горе-долу в продължение на хиляда години. Обвити в пяна като пашкули, те танцуват по своя път през огромните разстояния.

Но има и едно друго ограничение. Това, скъпи камъко, е нещо важно. Това е нещото, което оформя нашата Галактика и слага границите между различните човешки култури. Ето някои факти.

Първо, пътуването със свръхсветлинна скорост е несигурно начинание, което се базира на слабото взаимодействие в атома. Ако то се наруши, пътуването също бързо се влошава.

Второ, някои материални характеристики на нашата Вселена пречат за по-широкото приложение на свръхсветлинното пътуване. Такава пречка представлява прекалено голямото количество материя, понеже не е възможно да се пътува със свръхсветлинна скорост през пространство с голяма концентрация на материя — облаци от газ и прах. Други неща направо осуетяват свръхсветлинното пътуване, при това неща, за които знаем твърде малко: бариери и запушвания, доловими единствено поради факта, че пътуването, основаващо се на слабата ядрена сила, се влошава на тези места и скоростта намалява. И така, в някои области на т’Т лесно може да се достигне скорост, хиляди пъти по-голяма от светлинната. В други територии пътуването е по-мудно и са възможни скорости само от няколко „с“. След това идва ред на много по-внушителното пространство от територии, в които пътуването със светлинна скорост е невъзможно и космическите кораби трябва да пълзят със субсветлинни скорости.

Ето по този начин е структурирана нашата империя, световете на т’Т.

Всъщност, скъпи мой камъко, аз съзнавам, че прекалено опростявам нещата. Обикалянето на електроните около атомното ядро, сложната игра между силните и слабите ядрени сили, между електромагнитните и гравитационните сили е много по-комплицирана, отколкото ти я описах. Това не е просто един планетариум, около чийто център, движен от часовников механизъм, обикалят няколко топки. Става дума за същността на Вселената на много малки нива. Там нищо не е сигурно по начина, по който са сигурни нещата в нашата Вселена. Ние не можем да знаем в едно и също време къде се намира една субатомна частица и накъде отива. Как ти се струва това? Можем да знаем къде се намира или накъде отива, но никога и двете едновременно. Странно, нали? Нещо повече, тези количествени величини — скорост, маса, позиция, състояние — не са определени, докато не ги наблюдаваме. Скъпи камъко, можеш да разсъждаваш върху смисъла и последствията от това твърдение толкова дълго, колкото е нужно и аз съм сигурен, че твоето каменно същество ще ги схване по-бързо от мен. Всъщност, според един философ, начинът, по който се осъществява придвижването посредством слабата ядрена сила може да се обясни и като процес на свръхнатоварено, изчислително наблюдение върху субатомното, като това наблюдение кара цялата матрица непрекъснато да се самоопределя по протежение на линията, по която сме избрали да пътуваме. Ето защо само човешки същества могат да пътуват със свръхсветлинна скорост. Несъзнателен товар не може да бъде ускорен по този начин. Не се тревожи, ако това те смайва. Аз също не мога да кажа, че го разбирам. Ти и аз, камъко, искаш ли да се сгушим заедно в нашето невежество?

Но аз пак се отклонявам от същността. За какво говорех? Има Космос, където са възможни високи скорости и Космос, където са възможни ниски скорости. Но има и Космос, толкова задръстен и характеризиращ се с някакви пречки на дълбоко ниво (които всъщност ние не разбираме), че пътуването със свръхсветлинна скорост е невъзможно и хората са принудени да пътуват със субсветлинна скорост, ако изобщо пътуват. Субсветлинното пътуване обаче, отнема много години, което е още по-лошо поради времевото разширение. Докато пътуваш, всички около теб остаряват и малцина имат търпението да те дочакат, дори и дотТек да им осигурява дълголетие.

Пространство на високите скорости, пространство на ниските скорости. Ние предполагаме, че междугалактическото пространство е преимуществено пространство на високите скорости. Може би тези далечни територии са пропътувани от живи същества, но на нас от т’Т ще ни отнеме няколкостотин години да си проправим път през бавния, субсветлинен спирален ръкав на нашата Галактика и да достигнем необхватните междугалактически простори. Сигурен съм, че някои са осъществили това пътуване, народите на Уиа, да речем, които са родени по-близо до покрайнините на Галактиката. Племената Палметто — кой знае? Техните радиотрансмисии пътуват само със светлинна скорост и ще им отнеме хилядолетия, за да достигнат до нас.

Колкото повече се доближаваме към сърцевината на Галактиката, толкова по-плътна става материята. Колкото повече се движим по посока към центъра, толкова повече скоростта намалява и преминава в субсветлинна. Предполага се, че по-голямата част от пространството в нашата Галактика е нискоскоростно, но това не се отнася до териториите на т’Т. Ние обитаваме един разтег от високоскоростно пространство, широк и дълбок стотици светлинни и дълъг хиляди години. Именно в това пространство е възможно пътуването със свръхсветлинна скорост, при това пътуване със скорост хиляди пъти по-голяма от скоростта на светлината.

Поради каква причина съществува този високоскоростен участък? Скъпи камъко, това аз изобщо не знам. Нашите звезди са също толкова плътни, колкото и другите звезди на същата галактическа ширина. По-скоро тук някаква роля играе чистотата на конкретното пространство, в което едновременно липсват както достатъчно плътен мъглявинен материал, така и суперструни, които да се явяват като пречка. Поне така са ни казвали. Аз не съм експерт. Каквато и да е причината, остава фактът, че човечеството е в състояние да пътува през пространството на т’Т със скорости до 3000 с. Три хиляди пъти скоростта на светлината. Ето къде се намираме ние, скъпи камъко, това е нашето пространство.

То не е безкрайно пространство. т’Т граничи непосредствено с Купа, огромен субсветлинен участък, който е по-дълъг, отколкото широк. Отвъд тази мъгла от статични звезди и прах е разположен Езика, дълъг почти 2000 светлинни години и няколкостотин широк. Той се разстила отгоре и отдолу на нашето високоскоростно пространство. Именно тези издължени участъци прекъснато пространство — нискоскоростни ивици в просторите от субсветлинно пространство — ограждат т’Т. Ако предпочиташ, можеш да си представиш нещата в негатив: не мисли като за чисто пространство, тук-там прекъснато от прегради. Мисли за осеяното с материя галактическо пространство като за една бавна и гъста среда, в която тук-там като по чудо има дупки — и ние живеем в една такава дупка, широка хиляди светлинни години.

През средата на това велико пространство (възможно е това да се окаже причината, поради която то изобщо съществува или пък че е функция на нейното съществуване) преминава една Велика гравитационна просека. Огромен разтег на силно гравитационно привличане, прекъснат в средата, но въпреки това великолепен, огромен.

Открил съм още много неща за Гравитационната просека, скъпи камъко. Ще ти кажа за това след малко.

И тъй, в пределите на т’Т ние наистина можем да се движим много бързо. Смея да твърдя, че три хиляди пъти по-бързо от скоростта на светлината е достатъчно бързо. Случайни местни примеси в тъканта на пространство-времето означават, че скоростта на някои преходи е твърде ограничена, но в по-голямата част от пространството скоростите могат да бъдат огромни. Споменах ти за населения от хора в други пространства, освен тези на т’Т. Знаем историите на раси и народи, още по-отдалечени от тях. Но тези други пространства не са благословени с възможностите на бързото пътуване като т’Т. В пространството на Уиа например се пътува трудно. Там мъчно се поддържат скорости, по-големи от светлинната, при това не е възможно скоростта да надвиши три „с“. Според известните ни разкази (тъй като те са доста мъглява група народи, малко познати сред т’Т), тяхната култура е много различна от нашата. Всичко е по-бавно. Пътуванията отнемат години или десетилетия, а търговията е дългосрочна перспектива. Племената им се обединяват в големи общности, някои от които пътуват в Космоса, а други прекарват целия си живот на планети, без да предприемат този риск. Поради религиозни причини Уиа презират нанотехнологията и животът им е кратък и изпълнен с болести и несигурност. Много от тях се чувстват по-щастливи, ако не го излагат на риск в Космоса. Те са консервативен и предпазлив народ.

Но това не представлява интерес за теб, нали любими камъко? Е, добре, ще ти кажа само още едно нещо, свързано с природата на високоскоростното пространство. Говори се, че то намалявало. Или пък че нискоскоростното пространство около него бавно се разширявало, едно от двете. Като резултат от това след едно хилядолетие хората ще могат да пътуват от свят на свят само с максимална скорост от три с, тоест времето на придвижване ще се увеличи хиляда пъти. Може да се случи и нещо по-лошо — да бъдем запратени обратно към пространството на субсветлинните скорости, където световете ще бъдат почти напълно изолирани един от друг. Това е нещо неизбежно и не може да бъде спряно. От гледна точка на вечността, нашето пространство, въздушната дупка от високоскоростно пространство, което позволи въздигането на империята на т’Т, се е отворила за кратко време и отново ще се затвори. Ние ще я видим как се затваря. Но не и аз. ДотТек напусна тялото ми, така че аз ще остарея и ще се изхабя много бързо. Но хората, с които съм израснал, ще го видят, както и техните деца.

Уморих се. Сега ще те сложа тук, скъпи камъко, ще те оставя за няколко часа върху калта с цвят на шоколад и ти и аз ще поспим.

С обич:

Ае

Бягство от затвора

1-ви ден

Скъпи камъко,

ИИ-то се беше загнездило в черепа ми, затворено вътре така, както аз бях затворен в звездата-затвор. То ми шепнеше и се свързваше с мен през онези части на мозъка, които разпознават речта, съвсем слаби електрически импулси. Те звучаха в главата ми като няколко странни гласа, които обаче не резонираха и говореха едновременно в пълно съзвучие. Та то ми каза, че не съм повече пленник. Можех да избягам.

Нивото на дотТек в кръвта ти, каза ИИ-то, е почти нулево. Много е необичайно. Това го знаех и аз. Известно ми беше колко малко нанотехнология е останала в тялото ми — знаех го от това, че изпитвах болки и ожулванията отказваха да зараснат, от главоболията, които разцъфтяваха и угасваха в главата ми. Аз не бях повече човек.

— Е, и? — измърморих. Излизаше, че не е необходимо да произнасям думите. Загнезденото в мозъчната тъкан ИИ можеше да ги дешифрира по електрическите схеми, които се оформяха в двигателно-речевия център. Обаче на мен ми беше трудно да мисля думите, без да ги произнасям. В началото ИИ-то ме порица за това: Защо говориш на глас? Някой ще те чуе и плановете ни за бягство, както и всичко, което ще последва, ще пропадне. В този случай всичко, което щеше да последва, беше смърт. Това не ме трогна.

— Те вече смятат, че съм си загубил ума — промърморих аз, — че съм луд. Защо си толкова впечатлен от факта, че нямам дотТек в кръвта си?

Скъпи камъко, какво ли щеше да си помисли някой, ако ме видеше да си говоря сам сред изкуствените дървета?

Колко дълго си живял по този начин? Без дотТек?

— Години — изшептях аз. — Години! Не знам точно колко, защото съм изгубил представа за времето. Тук няма сезони. Направо ми се повръща от това. То ме прави луд, луд. Трябва да ме извадиш оттук.

Няма да е толкова лесно да пътуваш в Космоса без дотТек, която да ти помага, отбеляза ИИ-то.

— Това го знам — отвърнах аз. — Не се съмнявам, че ще оцелея, но няма да е кой знае колко приятно. Нищо вътре в мен не е живо.

Твърдението беше двойно вярно, защото аз чувствах в сърцето си един вакуум, образно казано, едно чувство на празнота, като че ли бях необитавана сграда. Това беше „депресия“ — една от патологиите, които понякога се срещат в световете на т’Т, защото не позволяваме на дотТек да си играе с химията на по-висшия ни мозък. Аз обаче смятам, че нано-поддържането на химията на цялото тяло допринася за намаляването на резултатите и причините за болестта. Без значение какви са причините, депресията е рядка в т’Т. Никога не бях боледувал от нея преди, но боледувах сега, в този затвор. Месеци наред страдах от нея в неопосредствана форма, месеци наред живях с чувството, че умът ми се разпада и умира, а тялото ми е болно и изтощено.

Най-напред трябваше да ме извадят от затвора. За целта не се налагало да предприема свръхсветлинно пътуване, каза ми ИИ-то, но съм щял да се нуждая от пяната, в която се обвиват космическите пътешественици. Когато ми съобщи това, аз разбрах как щеше да стане бягството. ИИ-то се надяваше да ме прекара по някакъв начин през самата звезда, през нажежената й до милиони градуси плазма. Щеше да използва пяната като изолация, тъй като нейното предназначение, скъпи камъко, е да предпазва пътешественика от огромния студ и невероятните температурни разлики в космическия вакуум. Но на мен ми беше трудно да повярвам, че тя може да послужи като изолация срещу огромната топлина във вътрешността на една звезда. Тя не е проектирана за такова нещо.

Аз ще модифицирам пяната, каза ИИ-то. Ще я подобря, мога да го направя. Освен това не е необходимо тя да издържи цяло междузвездно пътуване, а само толкова, колкото да ни извади от затвора.

— Кога ще получа необходимите приспособления? Жип-раницата? — попитах аз.

Няма да има никакви специални приспособления за свръхсветлинно пътуване, каза ИИ-то със странно раздразнен тон, който зазвуча сюрреалистично поради разминаването на гласовете му. Според теб как да получим пълна Жип-раница вътре в затвора? Няма да правим такова нещо.

— Но как — попитах аз, също раздразнен от тона му, — как аз… — но думата ми убягна.

Ти напускаш затвора, заобяснява ИИ, точно когато се сетих за думата.

— … ще бъда изтласкан, как аз ще бъда изтласкан през Космоса без Жип-раница? При положение, че успея да напусна този непристъпен затвор?

Ще напуснеш затвора, отвърна търпеливо ИИ-то, през един от отворите в тавана. Ще създам всичко необходимо от подръчни суровини. Мога да произведа пяната до един достатъчно висок стандарт. Ще имаме нужда от въже, на което да увиснеш. Когато сме готови, ще се справим с преградите на отворите. Веднъж излезли от затвора, ние ще се издигнем към повърхността на звездата.

— Подобно на лед, който се издига във вода? — учудих се аз. Нямаше нужда да го казвам, ИИ-то го виждаше в мислите ми.

Нищо подобно, твоето невежество във физиката ме депресира. Ще трябва да пресметнем внимателно времето на нашето бягство и още по-внимателно неговото начало, така че то да съвпадне с достатъчно силен конвекционен поток в тялото на звездата, който да ни изхвърли нагоре.

— А радиацията?

Ще бъде жестока и опасна. Но престоят ни във вътрешността на звездата ще бъде кратък и ние скоро ще я напуснем. При нормални обстоятелства дотТек щеше да излекува уврежданията, причинени от радиацията, но при сегашните условия щетите, които ще понесем, са просто цена, която си заслужава да платим.

— Ако можех да имам малко дотТек в тялото си — казах аз и в гласа ми прозвуча внезапен копнеж. — Не би ли могъл да уредиш да получа малко дотТек?

Не, това не е възможно.

— Не — повторих аз, — това не е възможно. Предполагам, че няма откъде да се получи. И в крайна сметка екзекуцията превърна тялото ми в забранена зона за малките машинки.

Ще се справим добре и без тях.

— Цялото това говорене за ние, за нас — забелязах аз язвително. Бях седнал под едно дърво и късах малките му пластмасови листа едно по едно. На ниския хоризонт се виждаше жълтата, подобна на мечка фигура на надзирателката, която се движеше тежко.

Наблюдавах я. Тя се изкачи по хълма и премина от другата му страна. ИИ-то продължаваше да говори в главата ми.

Вътрешността на една звезда се състои от полутечна свръхнажежена плазма, казваше то. Аз не внимавах много, понеже в назидателния тон, който беше възприело сега, имаше нещо отблъскващо. Вътре в нея има многобройни нагряващи и охлаждащи потоци — въпреки че „охлаждащи“ е малко подвеждащо, като се има предвид изключително високата температура на средата.

— Наистина ли? — казах аз. И докато ИИ-то продължаваше да говори, аз се забавлявах, повтаряйки думата с различни интонации и ударения. Наистина. Нъистина. Ниистина. Нннаииистина.

Ще се разположим, продължаваше ИИ-то, без да обръща внимание на моята разсеяност, в горната част на един от тези потоци. Аз мога да пресметна и да наблюдавам динамиката на течната материя в достатъчна степен. Самият затвор е на по-малко от петдесет километра под повърхността на звездата, така че налягането няма да е проблем. Ние ще изплуваме нагоре.

То спря.

— А когато стигнем там? — попитах аз. — Просто ще си лежа върху огнената повърхност ли?

Не, отвърна ИИ-то, като звучеше все по-сърдито. Ще се съсредоточиш ли?

Неговата забележка относно моето невежество по физика май ме беше засегнала. Чувствах силен вътрешен импулс да се изфукам с начетеността си.

— И каква е гравитацията на повърхността? — попитах аз, понеже смятах, че звездата е с голяма маса и огромна гравитация.

Ама ти идиот ли си?, попита ИИ-то, което наистина ме изненада. На повърхността гравитацията ще бъде почти същата като тук.

— Мислех, — казах аз — че гравитацията на звездите…

Това е малка звезда, прекъсна ме ИИ-то. Как иначе щяха да построят този затвор?

— Но как задържа планетите си?

Тя няма планети, само няколко астероида. Наистина ли нищо не знаеш?

— Недей да ми се ядосваш — посъветвах го аз.

Ние ще преминем през небесното тяло в конвекционния поток. Когато потокът стигне повърхността на звездата, той ще предизвика слънчево изригване, което ще ни изстреля със скорост, достатъчна за преодоляване на гравитацията. Именно по този начин ще се придвижим в пространството.

— А после? — попитах аз. — Ще се нося в Космоса в продължение на хиляди години, докато…

Но ИИ-то отново ме прекъсна.

После ще те приберат, естествено. Ти как си го представяше?

Това, че някой щеше да ме чака отвъд огнената стена на моя затвор, ме стресна. Аз осъзнах, че бягството и цялото начинание, на което се бях съгласил, бяха нещо истинско, а не фантазиите на един ум, разтворил се в лудостта през годините, прекарани в затвора. Това ме върна към навика да си задавам въпроси. Най-напред щяха да ме вземат от затвора, нали така? После щях да отида в един свят, който не бях посещавал никога, за да унищожа всички хора, живеещи там. Защо искаха от мен да извърша такова ужасно нещо?

Попитах ИИ-то.

— Знаеш ли кой ме нае?

То не отговори, така че аз продължих да питам.

— Знаеш, нали? Ти знаеш.

Разбира се, че знам, отговори то. Неговият странен тройно-звучащ глас прозвуча почти сърдито.

— Кой? — поисках да знам аз. И когато то не отговори, аз започнах да крещя въпроса на висок глас:

— Кой? Кой?

Успокой се!, развълнува се ИИ-то. Да не искаш да привлечеш вниманието им? Те ще разберат, че нещо не е наред и ще те възпрат, ще ти попречат да излезеш навън. Това ли искаш?

Спрях да крещя, но усетих странната налудничава енергия, която ме обземаше от време на време, така че се засилих с неравномерни крачки нагоре по малкия хълм, спуснах се надолу по другата му страна и прескочих потока с един-единствен скок.

Успокой се!, извика ИИ-то. Стой мирен! Да не си луд?

— Кой? — попитах аз по-тихо, като се задъхвах от тичането.

Не мога да ти кажа.

Това ме спря. За момент застанах приведен напред, с превит гръб и изпънати ръце, поставил длан на всяко коляно. Без дотТек ми беше нужно много повече време да се възстановя след физическото усилие.

— Какво?

Не мога да ти кажа! Стига! Успокой се!

— Какво искаш да кажеш с това, че не можеш да ми кажеш?

То не отговори, така че аз повторих въпроса.

— Ти знаеш кой ме е наел, нали?

Разбира се.

— Но няма да ми кажеш?

Не.

— Предполагам — казах аз, като се отпуснах на земята и си поех дъх, — че те, моите работодатели, са те програмирали. Програмирали са те като код и по някакъв начин са те прехвърлили вътре в затвора.

Да.

— И искат да останат в тайна. Програмирали са те и за това.

Нещо такова.

— Знаеш ли защо искат да се направи онова нещо?

Тишина.

— ИИ — казах аз. Сега бях седнал и обгръщах с ръце бедрата и прасците си. Те бяха притиснати към тялото ми, подобно на сгъваем стол.

— ИИ, това, за което съм нает, е нещо много голямо. Да убиеш цял един свят! Това е много голямо престъпление. Аз не мога да си представя защо някой ще го иска. Ти знаеш ли защо?

Ти задаваш, каза ИИ-то в главата ми, погрешен въпрос.

— Но ти знаеш защо? — сега аз говорех наум.

Знам.

Тишина.

— И, — попитах аз, сякаш въпросът току-що се беше породил в мен, — и знаеш ли защо аз? Защо избраха мен да направя това нещо?

Ти знаеш отговора на този въпрос.

Това си беше самата истина. Във всички светове на т’Т, в утопичните територии и цивилизации на високоскоростното пространство вероятно нямаше друг индивид като мен. В моя затвор аз бях сам — уникален криминален урод, една статистическа странност. т’Т се славеше с това, че бяха редуцирали онзи недостатък в статистиката, който отразява малкия процент убийци сред населението и на практика го бяха свели до нула.

Трябва да правиш точно каквото ти казвам, каза ИИ-то. Аз отвърнах мълчешком: Да, да.

Имаше ли глас в главата ми, скъпи камъко? Или си представях цялото това нещо?

Би било най-добре, каза ИИ-то, ако ми позволиш да порасна в твоя мозък, за да мога да се свържа с онези части от мозъчната кора, които управляват двигателните ти рефлекси. Така аз ще мога да влияя директно върху твоите движения и да те направя по-сръчен.

— Наистина ли се нуждаеш от позволението ми? — попитах аз. — Как бих могъл да те спра, ако решиш да го направиш, с него или без него?

При тези думи то, изглежда, се разстрои. Просто се държах учтиво.

Настъпи нощ. Аз се мотаех край водата и наблюдавах как моята тъмничарка и червеният й любовник танцуват заедно, огрени от звездите. Ивици бледа светлина проблясваха върху тъмните води на езерото. Аз се криех зад най-близките дървета и надничах иззад стволовете им, като че ли бяха колони, а аз — участник в някаква пиеса. Тъмничарката и нейният другар спряха, за да си откъснат плодове и седнаха, за да ги изядат, като потопиха краката си до колене във водата. Накъсаният им разговор, още по-неясен поради разстоянието, достигаше до мен като жужене. Не чувах какво си говореха.

Скоро ще заспят, каза ИИ-то, близо и остро в ухото ми.

Аз си бях помислил съвсем, ама съвсем същото нещо, така че косите ми се изправиха. Как можех да бъда сигурен, че в главата ми наистина имаше ИИ? Ами ако си представях всичко това?

Тази мисъл, обаче, беше твърде близо до говорните ми центрове и ИИ-то я подслуша (или подмисли?).

Трябва да помислиш, обади се кисело то, дали навикът да не се вярва, че може да съществува и някой друг освен теб, не преставлява сам по себе си спънка.

Не знам какво имаш предвид, отвърнах аз наум. Бях се упражнявал в този начин за вътрешна комуникация и бях станал доста по-вещ.

Напротив, знаеш, каза ИИ-то и замълча.

Накрая тъмничарката и нейният другар се изправиха прегърнати и се отправиха към вътрешността на хълма. Те спяха там заключени, в случай че аз превъртя и се опитам да ги нараня в съня им. Най-после бях сам.

Сега, каза ИИ-то. Ето там, където кората на дървото е леко издута. Дръпни я на това място. Но всъщност нямаше нужда да ми казва нищо, понеже то вече направляваше моите ръце и пръсти. Отначало кората не поддаваше, но със сила и координация, които не знаех, че притежавам, аз я издърпах.

Вътре, подкани ме ИИ-то. Вътре. Звучеше нетърпеливо, дори превъзбудено и това ме разтревожи. Едно истинско ИИ със сигурност би било по-безпристрастно. Отново ме заизмъчва мисълта, че гласът е само вътрешно продължение на самия мен.

Бръкнах вътре и изкормих дървото, изваждайки част от машинарията, която превръщаше въглерода, водата и микроелементите в така необходимите протеинови плодове. Измъкнах навън низ от поклащащи се елекронни лампи и жици, един малък колектор.

Вземи ги! ИИ-то изкрещя пронизително в ухото ми. Затвори кората. Аз поставих обратно кората върху дупката в дървото, взех извадените неща и избягах.

Онази нощ ИИ-то, работейки посредством моите пръсти, построи съоръжение, което щеше да произведе пяната, използвана от междузвездните пътешественици. Пяната, увери ме то, била просто нещо. Ами технологията, съоръженията, самия процес, който изстрелва тялото със скорост, по-бърза от светлината? Не ставай смешен, каза ИИ-то. Това е прекалено сложно, за да бъде сглобено набързо тук. Да не мислиш, че съм гений? Укорът в тона му беше толкова остър, че не казах нищо повече. Но се тревожех, че дори и да успея да напусна звездата, щях да бъда оставен да се рея някъде в пространството.

Тогава отново една част от мен повярва, че цялата тази работа е някакъв фантастичен сън в собствената ми глава. Той поне създаваше известно разнообразие в живота ми, а до този момент животът ми беше отегчителен до смърт. Така че аз продължих да го следвам.

2-ри ден

О, камъко,

Трябва ли да бавя разказа си, за да ти описвам приготовленията, които извърших? Не мисля така. През цялото време, докато ги извършвах, аз се съмнявах в тяхната реалност. Всъщност мен просто ме придвижваха насам-натам и аз бях повече пасажер, отколкото действителен извършител. ИИ-то ме накара да изработя торбичка от четири-пет много широки листа от храстите, растящи близо до мястото, където небето се съединяваше със земята.

— За какво ми е торбичка?

За да носиш калта. Трябват ни суровини за пяната. Пяната всъщност е въглероден комплекс. И течност, разбира се. Всичко това ще го намерим в калта.

Направих железни крампони, които щях да прикрепя към ръцете и краката си. Хранех се по-редовно и за нещо по-добро, отколкото когато и да било. Ще имаш нужда от сила, за да изкачиш небето, каза ИИ-то.

И така нататък, и така нататък.

Друга нощ. Аз чаках и очакването и страхът предизвикваха изгарящи стомаха ми киселини. Не можех да се контролирам и тичах от дърво на дърво, гмурках се във водата и се изкатервах навън, опитвайки се да изразходя излишната енергия. Изглежда щеше да мине цяла вечност, преди моята тъмничарка и нейният другар да се приготвят за сън. Наблюдавах ги, докато танцуваха еженощния си танц. Защо правеха това ли? Не знам точно. Просто такъв беше техният ритуал. Тогава в игрив изблик на нерви, аз подскочих и се затичах, като в същото време виех. При всеки подскок вдигах крак на височината на хълбоците си.

Не можеш ли да стоиш мирен?, оплака се ИИ-то в главата ми. Успокой се!

— Не мога! — пропях аз. — Не мога. — И после в ритъм с крачките си: — Не мога! Не мога, не мога!

Заобиколих малкия хълм и там стоеше тъмничарката. Рязко спрях.

— Здравей! — казах аз, кикотейки се. В същото време си мислех: скоро ще бъда далеч оттук, ще се гмурна в открития Космос и ще избърша сълзите си. Но част от мозъка ми се опитваше да заглуши мислите ми. Фактът, че ИИ-то можеше да ме подслушва, докато мисля, ми създаваше изнервящото параноично усещане, че тъмничарката също може да ме подслушва. В края на краищата, в някакъв съдбоносен смисъл тя — също като ИИ-то — съществуваше само в главата ми. Не съм ли прав?

Разбираш ли защо казвам това, скъпи камъко? Схващаш ли смисъла, в който тези хора извън мен не са истински хора? Но ти, естествено, мълчиш. И продължаваш да мълчиш. Една точка на безмълвието.

— Много често си говориш сам — каза тъмничарката с нейния тромав маниер.

— Ами да, ами да — заломотих аз. — Винаги съм си говорил сам. Поради липса на компания, нали разбираш. От време на време се сцепвам на две и едната половина си говори с другата половина. Нали разбираш?

— Това наистина беше част от менталната ти патология — каза тя, а сериозният й поглед ме караше да стоя неподвижен. — Но през последните две седмици ти се промени. Непрекъснато си говориш. Все едно, че водиш истински разговори.

Убий я, изсъска ИИ-то в ухото ми. Тя знае.

Очите ми навярно се бяха разширили, понеже тъмничарката регистрира някаква промяна върху лицето ми. Аз заговорих наум на себе си „стой мирен, не се набърквай в това.“

Убий я! Направи го сега!

Но съветът беше лош, понеже това можеше да се осъществи много трудно. ДотТек в тялото й щеше да я защити при всякаква атака от моя страна. Освен това, тя беше по-едра и по-силна от мен. Усетих, че мускулите ми се стегнаха, като че ли ИИ-то се опитваше да ги командва, но аз заглуших импулса.

— Не — казах аз с цялата твърдост, на която бях способен.

— Не? — попита тъмничарката. — Какво значи това?

— Не, аз ще спра да си говоря сам — отвърнах аз. — Да, имах предвид да, ще спра да го правя.

Убий я, убий я, каза гласът в главата ми.

Тъмничарката килна тежката си жълта глава на една страна и ме загледа сурово. Аз продължавах да стоя. Колко ли трудно щеше да е да я убия? Ако имах някакъв нож или оръжие…

Но в този момент нейният гръб се обърна срещу мен и тя тежко започна да се отдалечава. Аз все още си мърморех и се потях. Можем ли да тръгваме?, попитах мълчаливо ИИ-то. Бях уплашен, неспокоен и изнервен. Исках да съм далече от това място. Можем ли да тръгваме?

Да, отвърна сподавено ИИ-то. Да, да.

Взех крампоните от мястото, където ги бях заровил под пластмасовата трева и се отправих към облицованата стена, там където синьото небе и зелената земя се срещаха под идеален деветдесет-градусов ъгъл. Сега небето беше тъмно, само слабата светлина от звездите хвърляше треперливи отблясъци. Аз прегърнах тъмнината. Скрий ме, помислих си. Окачих торбичката, пълна с влажна кал на голия си кръст и закрепих вътре в нея адаптора-креатор на ИИ-то. После забих крампоните на ръцете си в пластмасовото небе, пренесох тежестта си върху тях и забих в стената и пръстите на краката си.

Отначало с леки движения, но с все по-нарастваща трудност и треперещ от болка, аз се изтеглях нагоре по небето, увиснал като муха върху синята шир. Пълзях нагоре, като се набирах главно на ръце и това не беше никак лесно. Всеки път, когато желязното острие се забиваше в податливата пластмаса на небето, се чуваше един слаб звук „цък“. Придвижвах се нагоре като стрелка на часовник.

Ще бъда откровен, камъко. На моето тяло му липсва воля. Ако зависеше от мен, след няколко метра щях да се откажа и да рухна непохватно на земята. Но сега ИИ-то имаше достъп до двигателния ми кортекс. То координираше моите движения, насилваше мускулите ми до крайност и отказваше да ги остави да спрат. При всяко мъчително напрягане, при всяко повдигане на няколко сантиметра аз треперех от болка, но то беше неумолимо. Мисля че на половината път започнах да го моля: спри, спри, моля те. Но то дори не отговори и продължи да ме бута нагоре.

След дълго и болезнено изкачване почувствах топлина на върха на главата си.

— Приближаваме първата звезда — изпъшках аз.

Това е, каза ИИ-то в главата ми. Само още няколко движения.

Аз се изтеглих нагоре още метър и нещо. Топлината от оформената като звезда дупка сега беше направо свирепа. Мускулите ми горяха със също толкова силен огън, нозете и ръцете ми пулсираха от болка. Пръстите ми бяха болезнено наранени. Дъхът ми се движеше тежко навътре-навън.

Сега, каза ИИ-то. Изтегли малко въже от фабрикатора. В торбичката, виждаш ли го?

Хвърлих бързо поглед надолу и видях въже, навито върху калта. В този миг обаче, погледът ми беше магнетично притеглен от гледката под мен — целия онзи път от небесната плоскост до земята, едно огромно разстояние. Разциврих се.

Не се дръж глупаво точно сега, каза ИИ-то. Трябва да хвърлим края на това въже в отвора на звездата. Внимавай!

— Страх ме е — леех сълзи аз. — Ужасно ме е страх да не падна.

Няма да паднеш. Дръж се с краката и с лявата си ръка. Пусни дясната и бръкни в торбичката.

— Да не си полудяло там вътре? — изпищях аз. — Да се пусна? Ами че аз ще падна!

Погледнах отново надолу и цялото ми тяло се разтресе от ужас при мисълта за падане. Това разстояние изглеждаше направо невъзможно. Представих си как падам и се разбивам на парчета. По време на престоя ми в затвора имаше моменти, в които щях да приветствам такова самоубийство. Но сега, изправен пред подобна реалност и измъчван от мисълта за близкото бягство, цялото ми същество въстана срещу тази идея. Усетих как ужасът се втвърдява като остроръб предмет в корема и гърдите ми.

Освободи си дясната ръка, заповяда ИИ-то.

— Не! — изскимтях аз. — Не! Не!

Но ИИ-то имаше пипала в двигателната зона на мозъчната ми кора. Въпреки съпротивата си, аз усетих как хватката ми се охлаби, китката ми се изви навън, за да освободи халката на крампона и ръката ми се отдели от небето.

— Не, не — застенах аз и се загърчих в екстаз от ужас. ИИ-то не казваше нищо, но очевидно бе решило, че съм си загубил ума. То вцепени всичките ми крайници с изключение на дясната ръка, която енергично бъркаше в торбичката.

Ръката ми извади края на въжето и преметна една петметрова примка около китката ми. Сякаш действаше някой друг, а аз само наблюдавах, докато тя се пресегна назад и с тромаво, но перфектно балансирано движение хвърли въжето нагоре. Отметнах глава назад точно навреме и видях краят му да изчезва в сърцето на звездовидната дупка.

Чу се един цъкащ звук. Процесорът, който контролираше магнитния канал и беше разположен в самия проход, реагира така, както беше програмиран в случай на проникване на замърсители в отвора. Сега звездата се сви, подобно на човешки сфинктер и се затвори, стискайки здраво въжето. Светлината угасна.

— Така ли трябваше да стане?

Да.

— Няма ли да забележат намаляването на светлината долу?

Всичко е наред, отвърна ИИ-то. Това е само една от многото звезди. Дай ми малко време и аз ще се справя. Сега трябва да те обвием в пяна.

— Върни контрола на крайниците ми, — казах аз.

Не мисля че е добре. Ще се паникьосаш и ще паднеш. Ето — то придвижи дясната ми ръка обратно към небето, така че да мога да поставя отново крампона. По-добре ли си?

Усетих как пяната забълбука около кръста ми. Много пъти бях изпитвал усещането да бъдеш потопен изцяло в пяната, но никога в такава странна и рискована позиция. Продължавах да хълцам и да се задъхвам и само майсторството на ИИ-то караше крайниците ми да не треперят. Но в това усещане имаше и нещо едва ли не приласкаващо: пяната се увиваше нагоре и покриваше тялото ми, пълзеше по ръцете ми и поглъщаше главата ми, подобно на одеяло, придърпвано над спящо дете.

Сега ще те накарам да се пуснеш, каза ИИ-то. Не можех да говоря, понеже пяната навлизаше в устата ми, образувайки тръбичката, по която въздухът достига до белите дробове по време на прехода, но наум виках френетично: не, не, не.

Нищо не можеше да се направи. Ръцете, а след тях и краката ми се отделиха от небето и потънаха в още меката консистенция на пяната. Краката ми се прибраха един до друг, леко свити в коленете, ръцете ми отидоха отстрани. Докато висях там, закрепен само на въжето, което бях хвърлил през отвора, аз имах в стомаха си някакво особено усещане.

Сега се ужасявах от мисълта, че отвърстието на звездата може да се отвори, да освободи въжето и да ме пусне на земята. Но бях отишъл твърде далеч, за да изпитвам страх по някакъв рационален начин. Помогни ми, ИИ, ломотех аз наум. Какво става? Моля те, кажи ми! Какво става.

… оставяме повърхността на пяната да се втвърди малко по обичайния начин…, чу се странният тройнозвучащ глас на ИИ-то, което сякаш се намираше по средата на някаква работа и не искаше да бъде разсейвано.

Така че аз продължавах да си вися там. Лишен от зрение, слух и обоняние, аз чувствах отчетливата липса на всякакви сетивни усещания, с изключение на еднообразния натиск на пяната върху голото си тяло и сивия й вкус, докато тя се втвърдяваше в тръбичка в устата ми. В това състояние започнах малко да се успокоявам.

… говоря на машината в отвора на звездата, отново достигна до мен гласът на ИИ-то. Това е проста машина, компактно построена, но не с латерална програма. Аз само… Аз само…

Накланяне.

… ето че тръгваме…

Почувствах, че се издигам нагоре. И се издигнах.

Какво ставаше ли? Скъпи камъко, ако само можеше да почувстваш моята възбуда. Целият ужас, който изпитвах допреди няколко мига, се трансформира по един алхимичен начин в неподправен и възторжен трепет. Моето ИИ беше убедило машината да отвори прохода и беше вмъкнало вътре въжето, за да ме изтегли нагоре в електромагнитния канал. След това, с една магнитна перисталтика, аз бях придвижен по протежението на този канал и изхвърлен навън от затвора, в тялото на самата звезда.

Точно тогава, естествено, аз не знаех нищо за тези неща, с изключение на момента, когато навлязох в плазмата на звездата. Знаех го, само защото ИИ-то ми го каза. Това ще ни отведе в самата звезда.

— Нищо не усещам, — казах аз. — Имам предвид, не усещам топлината.

Пяната е проектирана да бъде великолепен изолатор, каза ИИ-то. Няма да усетиш кой знае какво. Но, вярвай ми, там навън е доста горещо. Милиони градуси.

Бях обвит единствено от тъмнина, хлад и течението, което ме отнасяше, докато на сантиметри от кожата ми температурата беше достатъчно висока, за да ме изпари. Мисълта за това породи в гърдите ми особено сладостно усещане. Въпреки явната опасност, аз се чувствах сигурен като дете в утробата.

3-ти ден

Скъпи камъко,

Когато си бил обвит в пяна, времето се изчислява трудно. Лишени от входяща информация, сетивата отначало се фиксират върху всяко възможно нещо — барабанните удари на сърцето, най-слабото движение на кръвта под кожата, след което започват да отслабват и да се изключват.

Аз се носех. Сигурен съм, че заспах.

Но тогава нещата се объркаха. Ама че самодоволство! Започна да ми става горещо и това много ме разтревожи. Предполагаше се, че пяната щеше ме пази.

Естествено температурният градиент беше екстремен. Изолацията на пяната е достатъчно добра, за да предпази човешкото тяло от невъобразимия студ на междузвездния вакуум, но студът е едно нещо, а топлината — друго. Освен това космическите пътешественици обикновено имат и вътрешна защита, пълно оборудване от нанотехнологични машини, вещи в опазването на човешкото тяло. Аз, обаче, я нямах.

— Топло ми е — измърморих аз, доколкото беше възможно да говоря с уста, натъпкана с пяна и въздух, който влизаше и излизаше от дробовете ми по тръба, без моя контрол. Но изопаченото звучене на думата беше без значение: ИИ-то можеше да прочете директно в мозъка ми какво се опитвах да кажа.

Знам, отговори ИИ-то. Не смяташ ли, че и аз го чувствам? Аз също съм с теб.

То звучеше ядосано, което ме изненада. Започнах да се чудя дали перспективата за смърт и унищожение плашеше и него така, както плашеше мен. В края на краищата, едно ИИ е повече от обикновен линеарен процесор. То оперира посредством също толкова сложен модел невронна система, какъвто е човешкият мозък, при това с много повече възможни връзки. Ние привикваме с нашите машини, скъпи камъко и забравяме, че някои от тях са нещо повече от машини: ИИ-тата, самата дотТек — например тя може да разрешава проблеми, има и адаптивни функции. Може би наномашините също са живи, също са разумни и също толкова се тревожат от перспективата за собствената си смърт, колкото всяко едно човешко същество.

Но сега нямаше дотТек машини, които да бъдат изложени на разрушение в случай, че пяната поддадеше и топлината навън ме погълнеше. Бях съвсем сам. Само аз и ИИ-то.

— Уплашено ли си? — смотолевих аз, с натъпкана и скована уста.

Всяко разумно същество, обяви гласът на ИИ-то, усеща известна тревога пред перспективата да престане да съществува. Това прозвуча твърде надуто. Освен това едва ли имаше за цел да ми вдъхне увереност.

— В такъв случай ние ще умрем ли? — попитах аз, този път изричайки въпроса наум.

Не е сигурно, каза ИИ-то. Не е сигурно. Чакай. Горещината непрекъснато растеше и аз се чувствах все по-дискомфортно. Умът ми започна да нервничи, препускайки през възможните сценарии. Пяната се разпукваше и кръговият поток ме носеше към сърцето на слънцето, а не към повърхността му. Бях обречен на смърт. ИИ-то не можеше да направи нищо. В мислите ми се надигна паника, но беше невъзможно да се боря, да ритам. Дори не можех да дишам по-бързо, както бих направил при нормални обстоятелства. Единствено сърцето ми заблъска по-тежко от обикновено, а очните ми ябълки се въртяха във всички посоки под затворените клепачи. Нищо не можеше да се направи и следователно нямаше смисъл да се терзая.

Всичко е наред, каза ИИ-то. От това, което мога да определя, ние преминахме през мехур разтопена лава. Във вътрешността на самото слънце. Една много гореща аномалия. Неприятно, за нещастие, но както изглежда, излязохме от другата страна. Температурата навън сега спада и ще бъдем добре. Ще престоим на повърхността за кратко и изригването, което ще се получи, ще ни катапултира в Космоса. Нашият единствен проблем, според мен, е в това, че пяната е толкова добър изолатор, че топлината вътре няма да се разсее.

— Нашият проблем?

Това е и мой проблем, настоя ИИ-то кисело. Ако ти умреш и аз ще умра.

— А ще умра ли?

Надявам се да не умреш. Потиш се, въпреки че потта няма къде да отиде, така че това не ти помага да се охладиш кой знае колко. Ако вътрешната ти температура надвиши определена граница, тогава може да припаднеш, а може и да издъхнеш. Но мисля, че ще бъдем добре. Обаче това ще бъде едно доста по-малко приятно пътуване, отколкото предполагахме.

— Не мога да свикна да говориш за „нас“ по този начин.

Просто свиквай.

Нищо не можеше да се направи. Чувствах се зле. На тялото ми му беше прекалено горещо и нямаше начин да се охлади.

Това, което обикновено се случва по време на полет в Космоса е, че когато пътешественикът тръгне на път, изцяло обвит в пяната, умът му се забавя. Без външни дразнения, в една перфектно балансирана среда е много лесно да се плъзнеш в нещо като сън и една форма на будност, където времето значи много малко. Съществуват мантри, които спомагат да се предизвика това състояние на ума — дълбоката медитация, която прави по-лесни месеците на продължителното пътуване. Бях пътувал по този начин много пъти, но сега открих, че в стапящата и сърбяща топлина и без дотТек, това състояние на ума не можеше да се достигне. Опитах с моите мантри, но пак не можех да се концентрирам заради мисълта, че се чувствам толкова зле. При това от време на време ИИ-то се намесваше съвсем безцеремонно — едно дразнещо разсейване, което беше спестено на обикновените пасажери в Космоса — и нарушаваше всяка концентрация, която бях успял да постигна.

Би ли имал нещо против, ако променя химията на твоя мозък като…

— Моля те! Пречиш ми да се концентрирам.

Само проявих вежливост, поисках разрешение.

— Млъквай!

Извинявай! Гласът три-в-едно звучеше саркастично. Но то замълча, макар и за малко. После:

Наближаваме повърхността на слънцето.

— Защо трябва да ми го казваш? Да не възнамеряваш да коментираш непрекъснато по време на пътуването? Основната идея при междузвездното пътуване е да се постигне правилно състояние на ума. Като продължаваш да ме прекъсваш, ти ми пречиш да постигна това правилно състояние.

Виж…

— Не, не.

В действителност бях малко несправедлив към ИИ-то. След като обвитият в пяна пътешественик навлезе в свръхсветлинното пътуване, така или иначе той може да се концентрира много трудно. Непрекъснатото преместване на квантово ниво играе странни игри с нервните пътечки в мозъка и пътешественикът почти винаги изпада в някакъв вид транс. Всъщност това не е неприятно преживяване, дори в известен смисъл е успокояващо. Едно каканижещо ИИ, което непрекъснато подхвърля забележки, не може да извади ума от това състояние. Нещо повече, ИИ-тата се повреждат от този процес, те не могат да оцелеят. Само че аз не пътувах по-бързо от светлината, а пълзях нагоре и навън. Нещо повече, беше ми топло, бях ядосан и нямаше на кого другиго да си излея яда, освен на ИИ-то.

Тогава неочаквано усетих рязко отклонение от курса и внезапно раздрусване в корема и в костите. Изведнъж всичко се смъкна в краката ми, кръвта напусна мозъка ми толкова бързо, че сигурно съм изгубил съзнание. Когато дойдох на себе си, аз все още се намирах в мощната тяга на ускорението.

Бях достигнал повърхността и бях изстрелян от дъгообразното слънчево изригване като куршум от пистолет. Не знам точно каква скорост достигнах или на какво притегляне бях подложен (при това в тяло без дотТек, което трудно можеше да се справи с огромното натоварване), но знаех, че усещам въздействието на непреодолима сила и, че това продължи много дълго време.

Все пак накрая всичко започна да се уталожва. Чувството, че съм мощно издърпан от самия себе си през петите, намаля и напълно изчезна. Предположих, че съм навън. Свободен! В кръвта ми се заблъскаха хормони и аз изпитах огромно въодушевление. ИИ?, извиках аз наум. ИИ?

Намусено: Да?

— Излязохме ли от звездата?

Както изглежда, да.

Ако устата ми не беше пълна с пяна, щях да изкрещя от радост. Свободен! Изригването ме беше изхвърлило навън от малката звезда.

Къде се намирах? Изобщо не можех да разбера. Всичко, което знаех е, че бях увит в пашкула междузвездна пяна, но без приспособленията на Жип-раницата за свръхсветлинно ускорение аз просто щях да се нося в Космоса със субсветлинна скорост. Не знаех нито в каква посока, нито какво щеше да се случи по-нататък. Ще бъдеш прибран, само това ми беше казало ИИ-то. Но сега имаше по-належащи проблеми. Погрешното изчисление означаваше, че в момента вътрешността на пяната беше прекалено гореща. Аз се чувствах много зле, зле до самите си кости. Очните ми ябълки бяха горещи и имах чувството че пихтията в тях се втечнява и сварява зениците и ирисите. Езикът ми май се беше надул. Когато го притисках към небцето, чувствах папилите върху него като горещи мехурчета.

С други думи, аз умирах. От време на време моето ИИ се обаждаше, за да ме направи още по-нещастен. Ако не ни приберат скоро, казваше то, ние ще умрем.

— Ще умра, — повтарях мислено аз. И после: — Кой ще ни прибере?

Някой, отговори ИИ-то.

— Не ми играй пак същите игрички! — казах аз. Или се опитах да кажа, не знам. Имах чувството, че дори мозъкът ми се поти. Продължавах да губя нишката на това, което ми се казваше. Ти какво чувстваш, скъпи камъко, когато си нагрят? Сигурно можеш да понесеш топлината, както и студа. Но има ли някакъв праг, отвъд който ти също започваш да се разпадаш, да се топиш в лава, когато да чувстваш онова огромно страдание дълбоко в твоето същество. Ето по този начин се чувствах аз.

Един индивид на име Агиф. Корабът му е някъде наоколо. Той трябва да ни намери.

Трябва да съм припаднал. Всъщност най-вероятно беше да съм припадал и свестявал много пъти. Трудно беше да се определи с точност в лишената от сетивни възприятия среда на пяната.

Това продължи още. И още, и още.

Бях прекалено изтощен, за да забележа промяната. Бях намерен, прибран, качен на кораб. Усетих внезапното придърпване на гравитацията. Първото нещо, което си спомням, беше струята прекрасен хладен въздух, която след отмиването на пяната докосна лицето ми като студена вода. Аз изплюх запушалката от пяна в устата си и треперещ, поех в дробовете си глътки от този необикновено студен въздух.

Просеката

1-ви ден

Скъпи камъко,

Намирах се на борда на най-особената конструкция, най-странния космически кораб, който бях виждал някога. Изминаха няколко часа, докато се възстановя дотолкова, че да отбележа този факт. След половин ден обаче, аз бях в състояние, облягайки се на ръката на моя избавител, да се разходя из въпросното нещо. Начупени коридори, криви пътеки с остри завои, кънтящи като подземни кухини стаи, низходяща поредица от мънички, свързани помежду си камери. Огромният тромав космически кораб на Агиф.

Бях убеден, че ме преследват. Непрекъснато прехвърлях в ума си вероятната последователност на събитията в затвора. Кога щяха да забележат липсата ми — след няколко часа, след дни или след седмици? Седмици не изглеждаше вероятно, а часове си беше лош късмет, но според мен и това бе напълно възможно. Докато бях в затвора, тъмничарката никога не ми обръщаше много внимание, но сега несъмнено щеше да забележи, че липсвам. Тя се държеше така, сякаш се интересуваше само от себе си, сякаш бе единственото същество във Вселената, но в действителност непрекъснато ме наблюдаваше.

Нека предположим най-лошото — часове. Те трябваше да изчакат отварянето на вратите, за да могат да се свържат с останалия свят от т’Т. Вероятно първо щяха да алармират всички местни власти и после да тръгнат след мен. По какъв начин щяха да ме проследят?

Най-разумното нещо, което можех да направя, бе да се сдобия с променяща външността дотТек. За целта трябваше да намеря доставчик на нанотехнологията от свят, където не бяха чували за чудатата възбрана, наложена ми в звездата-затвор. Моите преследвачи със сигурност очакваха да сторя точно това. Следователно те имаха предвид, че след няколко дни външният ми вид можеше да е различен. Ето защо трябваше или много бързо да претърсят значителен брой светове със софтуер за разпознаване на лицето или да измислят по-изкусни начини за проследяване. Съществува например следният начин: във въздуха се пуска специален вид дотТек, който проверява всеки човек за определена ДНК. Когато го намери, дотТек съобщава за него чрез радиосигнал. Това, обаче, можеше да свърши работа в относително малък обхват, тъй като разпръскването на дотТек във въздуха е ненадеждно, а самите наномашини са толкова малки, че разпространяват сигнала едва на няколко метра. С други думи, те трябваше да дойдат и да ме намерят лично.

Това, прецених аз, беше най-вероятно. Щяха да предположат, че съм отишъл на някоя съседна планета — Дъжд, Монт Л’Ор или Кантал. Щяха да предположат също, че съм си осигурил дотТек и съм я използвал, за да се преобразя. Следователно Дъжд беше подходящ свят, в който да се скрия, тъй като водата в атмосферата щеше значително да затрудни разпространението на дотТек по въздуха.

Исках да тръгна незабавно.

— Ти си болен — каза моят спасител. — Прекалено рано е да тръгваш.

— Ти не разбираш, трябва да тръгна — ломотех аз, залитайки леко поради трескавата си напрегнатост и той трябваше да ме подкрепи, — те ще дойдат и ще ме намерят, ще ме отведат.

— Те не знаят, че си тук — утеши ме той с дълбок, отекващ глас. — По всяка вероятност още не знаят, че си избягал. Трябва първо да си починеш. Тръгни утре. Тръгни, когато си отпочинал.

Моят спасител беше самотен космически странник, един чудак, който ме беше взел на борда на своя кораб — шантав, назъбен космически кораб, пълен с лъкатушещи тръби. Името на този индивид беше Агифо-3-акка, странно име с цифра по средата, според модата в неговата култура. Той беше дошъл тук преди много години, придружен само от един самосглобяващ се робот, обвит в шушулка от пяна. Този робот построил устойчив на вакуум хангар, една проста конструкция, която била херметизирана и в която Агиф (той ме помоли да го наричам Агиф) отмивал пяната от себе си и се връщал в реалния свят. По-късно той сам конструирал серия паралелни субсветлинни двигатели, с помощта на които се придвижвал из близкия Космос и събирал суровините, необходими за малкия му кораб. В продължение на много години той беше построил най-кандилкащото се и раздрънкано космическо съоръжение, което някога бях виждал. Тъй като то се движеше с част от скоростта на светлината, за него бяха минали години, а за другите — цели десетилетия.

Естествено аз му зададох много въпроси през единия или двата дни, в които се възстановявах от почти фаталния опит за бягство и се готвех за ново пътуване до някой съседен свят.

— Къде ще отидеш? — попита ме той.

— Не знам — казах аз. — Може би ти ще ми кажеш?

— Откъде накъде? — отвърна язвително той, сякаш играехме онази детска игра, в която можеш да говориш само с въпроси.

— Хората — казах бавно аз, понеже исках да засегна този въпрос, но не знаех как, — онези хора, които ме наеха и които осъществиха бягството ми от звездата-затвор. Сещаш ли се?

Той се втренчи в мен.

— Те са се свързали с теб. Нали те са ти казали да ме прибереш?

— И какво за това? — попита той.

— Може би са ти казали къде искат да отида след това?

Бях питал моето ИИ, но то не знаеше нищо за възможните дестинации. Обикновено отговаряше: Просто върви, продължавай да се движиш, недей да стоиш тук, понеже те ще те последват. Няма значение къде ще отидеш в началото.

— Не — каза Агифо-3-акка замислено, като клатеше глава и подръпваше продълговатата си заострена брада. — Не.

— Какво ти казаха?

— Предложиха ми определени… ценни неща — каза той със своя ехтящ глас. — Ако те прибера и ти помогна да се придвижиш по-нататък.

— Ценни неща?

— Софтуер, информация, такива работи.

— И?

— Само това.

Изглежда те не му бяха казали, че искат да унищожа населението на цял свят. По-добре да запазя тази информация за себе си, помислих си аз.

— Знаеш ли кои са те? — настоях аз.

Той поклати бавно глава.

— Само това, че са доставили възнагражденията, както обещаха. Обещаха и други, ако продължа да ти помагам.

Може би трябваше да спра дотам, но бях любопитен.

— Ти разбираш ли, че аз съм беглец от звездата-затвор?

Всъщност му казвах: „Ти, естествено, разбираш, че аз съм престъпник.“

Намирахме в някаква стая, изградена от отделни сегменти и със странно оформен свод. Стаята беше дълга няколко десетки метра и само три или четири широка. Стените представляваха съшит прозрачен полимер, който предоставяше леко разкривена и замъглена гледка на космическото пространство навън. Агифо-3-акка се втренчи в този размазан изглед. Звездата-затвор се отдалечаваше със съвсем слабо субсветлинно ускорение и сега представляваше едно проблясващо червено-оранжево петно, голямо колкото нокът на палец. В обсега на екрана не се виждаше нищо друго, освен осеяния със звезди фон.

Агифо-3-акка погледна назад към мен.

— Няма — каза той с характерния си бавен маниер на говорене — откъде другаде да си дошъл.

— Наистина бях в затвора — потвърдих аз. — Може би съм опасен индивид.

— Може би.

— Може да те нараня — казах аз. — Да те убия.

Той ме погледна.

— Не си ли любопитен защо бях там? — настоях аз. — Не си ли любопитен кой съм и какво съм направил?

— Любопитен съм само за едно нещо — отвърна той печално.

Единственото нещо, към което Агифо-3-акка изпитваше любопитство, нещото, което беше погълнало живота му и беше изличило интереса му към всяка друга тема, беше Просеката. Гравитационната просека. Той ми сподели това, но дори през двата дни, прекарани с него, то ставаше явно по хиляди начини и без да го казва. Той беше изоставил с голяма неохота изучаването на Просеката, за да ме прибере и го бе направил само защото моите работодатели (които и да бяха те) му бяха обещали жизненоважни според него неща за изучаването на Просеката. В продължение на месеци, които за нас бяха много години, той беше пътувал с голямо ускорение, за да се приближи достатъчно близо до звездата-затвор и да ме прибере. Сега той пътуваше обратно толкова бързо, колкото му позволяваха неговите паралелни субсветлинни двигатели. Той живееше, за да изучава Просеката.

Той имаше цел в живота си.

Агиф не беше от световете на т’Т и това можеше да е причината, поради която беше предпочетен от моите работодатели. В края на краищата, те (независимо кои бяха те) планираха масово убийство на т’Т граждани — възможно най-лошото нещо в историята на човешката цивилизация от хилядолетия насам. Очевидно не бяха добре разположени към т’Т. Разбира се, обстоятелството, че Агиф се беше случил относително близо до звездата-затвор, също бе взето под внимание.

Той ми каза, че е от Уиа. Тази група светове се намира отвъд Езика, в покрайнините на нискоскоростното пространство. Според мен никой в т’Т не знае докъде се простират световете на Уиа. Може би до самия край на галактическия ръкав, а може би и по-нататък, защото, ако има други участъци високоскоростно пространство, те със сигурност ще се намират отвъд пълните с материя мъртви зони на Галактиката. Но т’Т имат много малко общо с Уиа. Разбира се, съществуват някакви контакти, но всъщност главно индивиди от Уиа прекосяват субсветлинния Език в най-тясната му част в продължение на много десетилетия и пристигат при нас. Исторически погледнато, ние от т’Т изглежда нямаме желание да изминем обратния път. И защо да се интересуваме от нискоскоростното пространство, след като имаме своята огромна звездна кухина от високоскоростно пространство, която да изследваме?

Възможно е да има и нещо друго, може би на нас от т’Т просто ни липсва любознателност. Навярно това е цената, че живеем в утопия.

Уиа е една хлабаво организирана конфедерация от светове, свързани с търговски отношения. Дори при скоростите от (вероятно) три с, които са възможни в тяхното пространство, по тези пътища се пътува в продължение на десетилетия. Въпреки бавния си транспорт или точно поради него, Уиа са известни като традиционно войнствени народи, религиозни и суеверни, бързи, когато си въобразяват обида и бавни, когато прощават сторена неправда. Толкова различни от безгрижните и райски светове на т’Т!

Между двете пространства има също така и много по-фундаментално различие. Поради религиозни и суеверни причини Уиа презират дотТек. Някои от тях допускат приемането само на най-основна медицинска нанотехнология в телата си (главно за удължаване на живота — една необходимост, като се има предвид продължителността на техните пътувания). Но те не използват нито една от по-усъвършенстваните функции на истинската дотТек — способността за разрешаване на проблеми, тоест „интелигентността“ поради липса на по-подходяща дума. Изглежда, че в много от техните култури т’Т се смята за обида срещу Бога, Боговете или срещу Посечения Бог, който е най-широко почитан сред тях. Мисля че името на този бог е Верандер, но може да съм го запомнил погрешно. Агифо-3-акка имаше негово светилище на кораба си, но на мен ми беше специално забранено да го виждам, една от много малкото възбрани, които Агиф ми наложи. Възбраната, естествено, представляваше за мен един специфичен стимул и аз се опитах няколко пъти да се промъкна край вратата-пазач или просто да нахлуя с взлом. Но всеки път Агифо-3-акка ме спираше, без да се ядосва или разярява, но непреклонен и невъзможен за заобикаляне.

— По какъв начин ще навредя на светилището като го видя? — попитах аз.

— Посеченият Бог не е за очите на нечистите, на заразените — каза напевно той.

Заразени означаваше дотТек. Агифо-3-акка беше едър мъж и аз не можех да го победя. Откакто бях загубил собствената си дотТек, бях станал слаб и хилав и едва ли щях да го надвия със сила, дори да беше някой по-деликатен индивид.

— Но аз нямам дотТек в тялото си — обясних му. — Можеш да ме пуснеш вътре.

Но той не се остави да го убеждават.

— Ти не си чист — каза ми той. Беше странен образ, този Агифо-3-акка.

Той никога не ми каза кога точно беше напуснал пространствата на Уиа, но хиляди от неговата раса правят това всяка година. Вероятно в някакъв момент от живота си той се е носел със субсветлинна скорост през Езика, с цел или напосоки, в търсене на т’Т или бягайки от някой враг. Допускам, че накрая той се беше озовал — като чужденец и вече на години — в системата Ну Хирш. Вероятно оттам бе започнал да пътува надлъж и нашир и да събира интересуващата го информация, докато накрая вече бил в състояние да се отправи към Дъжд и пространството, близо до Просеката.

Просеката беше негова отдавнашна мания. Това бе ясно. Той беше завладян от нея. Може би беше чул да я споменават в пространството на Уиа и беше пристигнал тук нарочно. Може би беше пристигнал в т’Т поради други причини и тук бе попаднал в плен на нейната магия. Както и да беше станало това, сега той бе тук, в своя странен готически кораб, летеше толкова близо до Просеката, колкото се осмеляваше, пращаше сонди и събираше данни.

И така, скъпи камъко, нека ти разкажа за Просеката.

Просеката е огромно естествено образувание в космическото пространство. Тя се простира под формата на огромна дъга, дълга хиляди светлинни години, като тръгва от Купа и струпването на материя, което представлява той, и стига чак до центъра на високоскоростното пространство. Там Просеката прекъсва за около стотина светлинни години, но след това започва отново и очертава една извивка до Гьола, където свършва. В действителност крайната й точка се намира на няколко светлинни години от моята звезда-затвор.

Просеката е един гравитационен феномен, със сигурност най-странният в Галактиката. Във всеки друг случай гравитацията оформя всичко в сфера и поради това големите тела във Вселената са сферични, от звездите до планетите и черните дупки. Но Просеката е нещо, никой в действителност не знае какво точно, един огромен линеен феномен. Може да е свръхплътна лента от някаква материя, която се простира през пространството или остро пречупване на самото пространство-време. В действителност никой не знае.

Като говорим за гравитацията на една звезда, планета, черна дупка или галактика — всички тези неща упражняват нарастващо гравитационно притегляне. На голямо разстояние притеглянето е малко, но с приближаването към обекта, то постепенно се увеличава и достига най-високата си точка на повърхността на небесното тяло. Пространство-времето е вдлъбнато, изкривено или изгърбено от многобройните тела, които се намират в него. Но Просеката е различна. Вместо дъгите и извивките на обикновената гравитация, това природно явление прилича на дълбока рана, на разкъсано място. На разстояние от десет светлинни години тя не упражнява абсолютно никакъв гравитационен ефект. На десет километра от нея ефектът е минимален, колкото притеглянето на един астероиден пояс. Но само на няколко метра от нея гравитационният градиент се изстрелва рязко нагоре и силите на притегляне стават толкова жестоки, че смазват всякакъв живот и материя, подобно на черна дупка. Ако пространство-времето може да бъде притеглено и изкривено от гравитацията, то вероятно може също да бъде разкъсано и да образува просто една дупка. Това е Просеката. Никой не я е обяснил правдоподобно.

Хората са пътували през пространството на високите скорости в продължение на хиляди години. Несъмнено в началото е съществувал голям интерес по отношение на това необикновено природно явление, на тази огромна пукнатина във Вселената, най-важната физическа особеност на т’Т пространството. Много учени са го изучавали и много мислители са съчинили теории за него. Но количеството данни е оскъдно. Ние не можем да пътуваме в Просеката, защото нейният гравитационен градиент е твърде висок — защото е феномен, подобен на черна дупка или просто защото притежава подобни характеристики. Всяко нещо, намиращо се на малко разстояние от ръба й е смазвано. Тъй като човечеството не успяло да проумее явлението, в крайна сметка то загубило интерес към него. Сега Просеката е една природна особеност подобно на звездите или облаците, на планините или долините на повърхността на някоя планета. Ние пътуваме край нея. Ние повече не мислим за нея.

Но Агифо-3-акка мислеше. Той я обикаляше възможно най-близо с подобния си на съборетина космически кораб и се опитваше — въпреки че задачата беше непосилна — да я разбере. Ти може да изпитваш съжаление към него, камъко, обаче изучаването на Просеката даваше цел на живота му.

Въпреки че се намираше във високоскоростното пространство, Агифо-3-акка летеше със субсветлинна скорост. Раздрънканият му космически кораб беше толкова голям и тромав, че не беше възможно да се координира прехода му към свръхсветлинни скорости. Моите преследвачи, които можеха просто да се обвият в пяна, нямаха подобни затруднения и можеха да ме хванат по всяко време. Започвах да ставам нервен.

Още не се бях възстановил напълно от опасното бягство от затвора, но трябваше да тръгвам. Не можех да чакам повече. Агифо-3-акка насочваше кораба си към заострения връх на Гьола, където свръхсветлинните пътувания не бяха възможни и ниската скорост нямаше да го поставя повече в неблагоприятно положение. За около година (за нас, за него — около месец) той щеше да прекоси този малък участък от нискоскоростно пространство и щеше да премине от другата страна на Просеката спрямо звездата-затвор, както и спрямо всички последици от това, че ми беше помогнал: преследвачите нямаше да го настигнат там. Аз, обаче, трябваше да летя със свръхсветлинна скорост, за да се отдалеча от мястото, трябваше да отида на Дъжд и оттам на други светове.

Трябваше да напусна огромния кораб на Агифо-3-акка, преди той да навлезе в Гьола.

Нямаше време за губене. Слязох заедно с Агиф до един от многобройните хангари в кораба му и се приготвих за тръгване. Той ми помогна да пристегна с ремък една Жип-раница. Само едно натискане с пръст и пяната започна да излиза от нейните ребра. Тя се плъзна нагоре и ме обгърна.

Докато пяната се завърташе около мен, обгръщайки краката и тялото ми, ИИ-то ми каза, че аз отново ще видя Агиф.

— За мен беше удоволствие — казах му аз със заучена т’Т-любезност. — И моето ИИ ми съобщава, че ние ще се срещнем пак.

Ще трябва да заобиколиш Просеката, обади се ИИ-то в главата ми. Върни се в Ну Фалоу, който е до отсрещната й страна. Близо до Ну Фалоу е светът, който ти ще обезлюдиш, но не казвай това.

— Изглежда — казах аз на Агиф, накланяйки глава, — че трябва да пътувам за Ну Фалоу.

Той кимна.

— Предполагам, че там ще се срещнем отново.

— Ако това стане — каза той, докато пяната продължаваше да бълбука нагоре, — аз ще получа допълнително възнаграждение от твоите работодатели. Така че ще бъда щастлив да те срещна отново.

Преди да мога да отговоря, пяната погълна главата ми. Тя ме обгърна като с одеяло и бързо очерта лицето ми, лишавайки ме от зрение и говор.

Готов ли си?, достигна до мен свръхестественият глас на ИИ-то. Към Дъжд!

Към Дъжд, помислих си аз. Почувствувах накланянето, когато бях преместен с ръце до една от вдлъбнатините в пода на хангара и плъзнат надолу в сфинктера, който щеше да ме пропусне в Космоса. Докато чаках там, аз си представях как Агифо-3-акка напуска хангара и се връща към своите наблюдения. Представях си ежедневното събиране на информация, странните му лични навици, почитането на Посечения Бог и чудноватата му храна. Чудех се също дали наистина щях да го видя отново, независимо от това, че ИИ-то беше обещало.

Последва ново накланяне и корабът явно ме изхлузи от хангара в черния космос. След това остана единствено усещането, че се рея в безтегловното пространство, усещане, което е толкова мирно и успокояващо, че забравяш, че си жив. Аз профучавах през пространството при невъзможни скорости, по-бързо от всеки природен обект. Обаче всичко, което усещах, беше едно меко, изолирано, плаващо небитие.

Дъжд

1-ви ден

Скъпи камъко,

Дъжд. През цялото време, докато бях на Дъжд, аз бях нервен — някъде три или четири седмици. През цялото време спях лошо. Исках да си тръгна оттам, веднага щом пристигнах. ИИ-то ме смъмри и ми каза да не бъда толкова глупав. Нищо не можело да бъде по-подозрително, изтъкна то, от това някой да пристигне и да си тръгне веднага. Точно това бил начинът, по който не се осъществяват космическите пътувания в т’Т: да се подложиш на физическото неудобство и даже опасност да пътуваш в Космоса, както и на преодоляваната с дни скованост, само за да се върнеш обратно в пяната и да отпрашиш за някъде другаде. Човек трябва да е луд, за да направи това. Не, всички пътешественици прекарваха месец или два, като разпускаха, почиваха си, посещаваха интересните места на планетата, на която бяха пристигнали. Въпреки че крайната им дестинация можеше да е някое друго място, те обикновено прекарваха известно време на междинните спирки. Опознаваха планетата, срещаха нови хора. Някои пътешественици дори прекарваха година или повече на нея, а тези, които бързаха поради неотложна причина, най-малко десет дни.

Но ние определено не желаем, каза ИИ-то, да оставим у хората впечатление, че ти бързаш, не и когато звездата-затвор е толкова близо, а „полицейското“ издирване ще започне всеки момент. Затова остани тук, смесѝ се с тълпата и не бий на очи. Остани един месец, увещаваше ме ИИ-то. Остани повече. Изчакай шумотевицата да поутихне.

Но въпреки че осъзнавах мъдростта на тези думи, аз бях прекалено… уплашен, май това е подходящата дума. Вече не притежавах дотТек, която да намали извънредно силния хормонален поток и да балансира моя адреналин. Вместо това, многобройни пияни и остри като шипове хормони циркулираха в кръвта ми. Без нанотехнологичното коригиране на моите емоции, аз живеех в постоянен страх. Потях се без причина. Не ми беше прекалено горещо, но въпреки това се потях. Сърцето ми загуби нормалния си ритъм. То се премяташе, пъплеше, галопираше, думтеше. Не можех да заспя за по-дълго време. Непрекъснато се будех, тревожен от странни сънища (въпреки че странните сънища не са новост за мен), но те бяха нещо повече от сънища — параноични изкривявания в ума и стомаха ми — че затворът се намира точно зад мен, че те протягат ръце, за да ме хванат и да ме завлекат през Космоса и през портала обратно в него. Понякога се събуждах, дращейки по чаршафите, а леглото ми беше толкова напоено с пот, че се чудех дали не съм се изпуснал през нощта.

— Трябва да тръгна — мърморех си аз. — Трябва да тръгна още сега.

Не, виеше ИИ-то. Не! Не! Не още!

Но тъжната истина беше, че ИИ-то бе в значителна степен повредено. Пътуването със свръхсветлинна скорост поврежда невронните мрежи на ИИ-тата. Линеарните процесори с лекота понасят трилионите квантови сътресения, а органичното съзнание, макар и пораздрусано, се възстановява бързо. Но процесори с невронни мрежи се увреждат трайно и се фрактализират. Те загубват своята кохерентност. Всъщност аз бях учуден от факта, че моето ИИ издържа толкова време — осемдесет и четири светлинни години, като по-голямата част от разстоянието беше измината с високи скорости. Колкото по-голяма е свръхсветлинната скорост, толкова повече се уврежда ИИ-то. Не очаквах моето да издържи дълго (скъпи камъко, аз едва не казах „да живее“, но всъщност то никога не е било наистина „живо“), нито пък съм очаквал да издържи през целия път до Ну Фалоу, но се надявах да поддържа приемлива изправност поне на Дъжд. Надявах се, че ще е в състояние да ме съветва. То се опитваше да го прави, но ставаше все по-неразбираемо. По отношение на този единствен пункт — че не трябва да напускам планетата прекалено скоро — то беше достатъчно категорично. Но иначе говореше несвързано и ставаше все по-изкуфяло.

Ае, казваше то понякога.

— Какво, — отговарях му мислено аз, но то не казваше нищо повече.

Пътувай, променяй графика и пътувай и, и, говореше то и продължаваше, навън през прозореца над равнината се сипят мъртви листа.

— Какво, — питах аз. — Какво искаш да кажеш? Какъв прозорец? Няма никакви листа! — Но то оставаше мълчаливо за дълго време.

Друг път можеше да се разприказва ей така изведнъж и без повод недей отива, не заминавай, но това бързо се променяше в недей недей недей отива отива-ва-ва и други такива звукови модели. Една сутрин на Дъжд, както си лежах на сламеника от еластични обработени листа, които скърцаха, когато помествах полубудните си килограми, ИИ-то каза едно единствено изречение: Каква е разликата между светкавицата и светлината? Но когато му зададох въпроси, за да разбера какво има предвид, то не отговори.

Докато бях на Дъжд, спях на такива легла. Това е едно от нещата, с които е известна тази планета и културата й се гордее със създаването на изцяло органични и органично-адаптирани продукти. Леглата им са изтъкани от тези странни, третирани с алкохол листа. Но аз прекалено избързвам, скъпи камъко.

Какво?

За какво говорех?

Дъжд беше името на света. Самата звезда се именува с някакво тромаво съчетание от букви и цифри, вече съм го забравил. Иначе, по обичая на повечето населени светове, звездата беше наричана просто „Слънцето“. Но от петте й планети, единствената обитаема се наричаше Дъжд — така я наричаха всички народи, говорещи глисѐ. Наричаше се Дъжд поради основателна причина.

Планетата имаше две луни, като никоя от тях не беше голяма, но и двете бяха плътни и следователно притежаваха голяма маса. Орбитата на Дъжд се пресичаше с орбитата на втора планета и двете разположени под значителен наклон спрямо орбиталната равнина на звездата. В резултат на това планетата бе подложена на регулярни гравитационни притегляния и резки странични въздействия. Дъжд е воден свят, предимно океан и притеглянето и отблъскването на нейната орбита нажежава и възбужда атмосферата, причинява чудовищни сезонни бури и издига огромни водни маси във въздуха, откъдето те валят безспир. От небето вали дъжд през цялата година.

Името е съвсем подходящо, тъй като почти не минава ден от осемдесет и четиридневната година, в който да не вали по цялата планета. В коя да е точка от този свят, вероятността да падне дъжд по всяко време е деветдесет процента. Не е необичайно дъждовете да валят без прекъсване години наред. За някои хора подобен климат би бил депресиращ, но онези, които са избрали да живеят на Дъжд, харесват това и му се наслаждават. Тяхната култура е влажна култура, култура, която цени хлъзгавостта.

И така, аз пристигнах. Моята свръхсветлинна скорост постепенно премина в субсветлинна, веднага щом гравитационният градиент на звездата стана достатъчно стръмен, за да прекъсне действието на слабата ядрена сила. Аз продължавах да се нося все така бързо и умът ми бе още замаян, но моята интелигентна пяна вече превключваше от СС към субсветлинно управление. Тя изчисляваше местоположението ми, променяше го и извършваше маневри с мен посредством пукаща пяна, която изхвърляше мини-експлозии от газ. След още няколко дни, а може би и по-малко, аз започнах да усещам придърпването в корема си, докато се завъртах в орбита около планетата. След това се появи онова особено пращене (или пък само усещане), когато при навлизането в атмосферата скоростта намалява, както и силна струя топлина в краката — със съвсем слабо почервеняване — и още по-силно дръпване в корема. Скоро след това се чу бръмчене, което означаваше че някоя орбитална станция ме е идентифицирала като новопристигнал. Задействалите се дат-джетове ме разтресоха и скоростта отново се промени, отвеждайки ме в един орбитален хангар.

Излизането от странното състояние на полутранс, причинено от свръхсветлинното пътуване, е най-малко приятната част от всичко, скъпи камъко. В някои хангари разтрошават пяната, както се чупи черупка на орех, а в други я отмиват със специален разтворител. От двата начина вторият е за предпочитане, по мое мнение. Той не е толкова травмиращ, въпреки че светлината пак смазва очите ти, температурата скача рязко нагоре (или надолу) и човек започва да храчи, кашля, да се задъхва и да плюе, давейки се в мъчителни опити да диша отново нормално.

След това установяваш, че лежиш върху странно скосена, мека кушетка. Помня пристигането си на Дъжд по-добре от много други, понеже след като замайването и мисловната мудност отминаха, аз изпитах чувство на дълбок ужас. Внезапно осъзнах, че очаквам да бъда приветстван от „полицията“ и от представители на затвора, които по някакъв начин (въпреки че това беше невъзможно) ме бяха проследили до там.

Не бях приветстван от полицията, а от един зелен младок, очевидно съвсем наскоро достигнал пълнолетие.

— Привет! — каза той. — Добре дошъл!

— Къде съм? — Аз виждах замъглено.

— На планетата Дъжд, пътешественико. Добре дошъл!

Той мушна една сламка между зъбите ми и ми даде малко течна храна — някаква освежаваща захарна напитка. Количеството беше малко, но с тяло, пълно с дотТек (каквото той очевидно смяташе, че имам), аз много скоро трябваше да бъда на крака. Вместо това аз лежах, умиращ на леглото и се чувствах ужасно.

Обърнах глава с усилие, въпреки че мускулите ми вече започваха да се отпускат. Залата се простираше надалеч, оформена като раковина с кръстовидни сводове и стотици кушетки, разположени под тях. Повечето бяха заети и помежду им се движеха посрещачи, които отмиваха пяната, даваха по малко тонизиращо питие, усмихваха се и кимаха.

Това че залата за посрещане бе толкова пълна, беше добра новина. Колкото повече пасажери минаваха или идваха, за да постоят на Дъжд, толкова по-трудно щеше да бъде за „полицията“ да ме проследи. Аз лесно щях да се загубя в тълпата.

— Добре ли си? — попита моят усмихнат млад посрещач. Той се беше върнал при мен. — Още си на кушетката!

— Предпочитам я! — изръмжах аз и самият ми глас (поне така ми се струваше) издаваше факта, че нямах дотТек в тялото си, че бях измамник и престъпник.

— Разбира се — каза моят посрещач. — Както желаеш.

Но в погледа му се четеше недоумение.

Аз се надигнах някак от кушетката и се опитах да се разходя невъзмутимо сред тълпящите се пътешественици. Те всички бяха замаяни, но не колкото мен. Пътуването в Космоса има своята цена, но дотТек помага на човек да се възстанови. Без дотТек за мен това беше много трудно.

Хора от всички краища на т’Т се смесваха в тълпата и се разхождаха бавно из хангара — слаби и дебели, ниски и високи, с всякакви странни добавки и усъвършенствания. Освен страхът, че „полицията“ може да е тук, който продължаваше да си стои в корема ми, аз се чувствах толкова зле, че исках да остана сам, исках да се добера долу до планетата и да изчезна сред тълпите хора.

— Колко орбитални станции има тук? — попитах един стоящ наблизо посрещач, една трикрака жена.

— Тук, на Дъжд — отвърна тя със заучена лекота, — ние имаме шестнадесет орбитални станции. Дъжд е популярно място сред туристите и важна междинна спирка за пътешествениците.

Шестнадесет станции беше добре. Вече бях скрит, тъй като беше чиста случайност коя станция кой пътник ще прибере.

— Кога тръгва следващият асансьор за повърхността на планетата?

Тя изглеждаше малко смутена от моята настойчивост, но отговори:

— На кръгъл час, пътешественико, на всеки кръгъл час. След около осемдесет минути.

Да пропусна предишния асансьор с някакви си двадесет минути, ми се стори, в тогавашното състояние на ума ми, лош късмет. Но аз бързо се отправих към един ъгъл в хангара, решен да чакам в небиеща на очи уединеност.

По не можах да остана сам дълго време. Пътешествениците се смесваха, разговаряха помежду си, срещаха нови познати. Това беше една от идеите на пътуването. Не след дълго един от тях дойде и при мен.

— Привет! — каза тя. Беше висока жена с тесни бедра, облечена в искряща материя, която я покриваше от стъпалата чак до под гърдите. Те бяха открити, но нейната дотТек беше променила тялото й и от ореолите й бяха израснали рехави пера, оцветени в жълто и червено. Тези украшения стърчаха на около пет сантиметра и се полюляваха нагоре-надолу, докато говорехме.

— Привет! — отвърнах дрезгаво аз. Усещах гърлото си разранено.

— Енкида — каза тя, свеждайки глава към мен.

— Фело — казах аз, използвайки едно мое старо име и свеждайки глава по същия начин.

Ние се погледнахме един друг.

— Бил ли си на Дъжд преди? — попита тя, приближавайки се малко към панорамния прозорец. Планетата, цяла изпъстрена в сиво и бяло, сияеше пред нас на слънчевата светлина.

Естествено, аз бях посещавал Дъжд и преди, когато ме транспортираха към звездата-затвор. Но тогава бях упоен и не помнех нищо, така че едва ли излъгах, като казах:

— Не, идвам за първи път.

Тя стоеше и гледаше през прозореца, като докосваше лениво с пръсти перата си. Аз стоях малко зад нея, а погледът ми беше привлечен от нейната фигура и украшения. Тя имаше дебели плитки, всяка от които завършваше с почти прозрачна луковица, вероятно пълна с някакъв газ, който караше косата й леко да се издига и да се носи около главата й. Това беше, общо взето, ефектна гледка.

— Аз съм била много пъти — обясни тя разсеяно. — Обичам Дъжд. Обичам неговата примитивност. Аз съм от Ну Хирш — добави тя, улавяйки погледа ми. — От Ну Хирш Е.

— Познавам тази планета, живял съм там няколко години — казах аз, накланяйки отново глава, но жестът ми не произведе никакъв ефект. Тя едва ме забеляза.

Бах, трака-трука. Никога, не в Просеката. ИИ-то се обади внезапно в главата ми и млъкна. Постарах се да не покажа, че тази странна вътрешна намеса ме беше стреснала.

— Ну Хирш Е е високо цивилизован свят — каза тя. — Аз обожавам цивилизацията, но има моменти, в които имам нужда да оставя зад себе си всичкия този метал и технологии. Дъжд е такова бягство! Такова бягство!

Тя се обърна с лице към мен, усмихвайки се.

— Разбира се — каза тя игриво, бръсвайки перата си с пръсти, — там долу вали не на шега. Тази планета е достойна за името си. Ще трябва да се освободя от украшенията. Само ще се измокрят, а това не е видът, който искам. Инструктирала съм моята дотТек да ме отърве от тях, а също и от косата и ноктите на краката и ръцете. (Нейните нокти, забелязах го едва, когато го спомена, бяха фрактално оформени в издути, сложни и деликатни, подобни на раковини, образувания).

— Винаги когато посещавам този свят, аз се връщам към един по-примитивен модел — каза тя, дишайки шумно. — Имам восъчна съставка, която се отделя през кожата ми и адаптира вагината ми. Това е изумително облекчение.

Можех само да се досещам за преимуществото на восъчната съставка. Дъжд е мокро място, така че вероятно тя действаше като изолация срещу водата. Или може би, понеже тя спомена и своята вагина, това беше нещо, свързано със секса. Започвах да губя интерес към разговора.

Тя ме измерваше с поглед отгоре до долу и аз започнах да се изнервям от безпокойство, че нещо в мен й се вижда необичайно, че тя може ей така, само като ме гледа, да разбере, че нямам дотТек в себе си.

— Ужасно ми харесва — каза тя с нисък и възбуден глас, — твоя външен вид.

— О — казах аз, поглеждайки се бегло. — Благодаря.

— Толкова е подходящ за Дъжд. Толкова скитнически и вехт, изглеждаш като болен.

Аз се усмихнах и почнах да кашлям.

Тя се приближи плътно и като взе ръката ми, тръгна с мен.

— Имаше една мода преди няколко години — каза ми тя, — на Ну Хирш А, когато караха дотТек да пресъздава различни древни болести. Беше страхотно, направо божествено. Естествено тази мода отмина, но ти май си избрал точното време и място да я възстановиш. Между другото, какво точно представляват тези червени петна по кожата ти?

Тази жена, Енкида настоя да бъде с мен в асансьора по целия път надолу към повърхността на планетата.

Бяхме въведени в съвсем проста асансьорна кабина, предназначена да отведе новопристигналите през атмосферата надолу в гравитационната бездна. Както обикновено на такива места, асансьорът представлява една голяма и напълно прозрачна кутия. Тя първоначално предоставя чудесни гледки към Космоса от орбита, а с потъването надолу — към преливащите се цветове и перспективи на атмосферата. Как работи този вид асансьор ли? (Какъв любознателен камък си ти!) Кабината е разположена на върха на ултра-лазер, който се изстрелва право надолу. Тя се спуска към повърхността, поддържана от този мощен лъч, който долу се прибира и частично се използва, за да издигне в орбита една противовесна кабина. Това е стандартна система, много икономична от гледна точка на енергията, но кой има нужда от такава икономия в наши дни? Това е по-скоро отживелица.

Здравей, здрав-ей, здр-ей, ей, ей, промърмори ИИ-то в главата ми. През по-голямата част от времето то си дърдореше само, като започваше внезапно и спираше също толкова внезапно.

На няколко пъти аз се опитах да се скрия от Енкида в асансьорната кабина, като се снижавах зад хората, но тя винаги ме откриваше. Единия път се скрих зад огромен мъж (или жена, не съм сигурен), точно като дете, което си играе, криейки се зад скала. Това за малко я обърка и аз наблюдавах как тя поглежда ту в една, ту в друга посока, със сбръчкано от учудване лице. Но после тя ме откри и перата й леко ме докоснаха, когато ме прегърна.

За мое огорчение аз осъзнах, че на нея тази игра й харесваше.

Кабината се гмурна през лилавото и тъмносиньото. Въпреки относително бавното спускане, благодарение на лазерната възглавница под нас, подът на прозрачната кабина сияеше с бледорозовата багра на топлината. Хората заръкопляскаха, когато противовесната кабина, също така пълна с хора, се изстреля нагоре край нас. След това всичко побеля.

— Облаците! — възхити се Енкида. — Направо съм влюбена в начина, по който небето на Дъжд е покрито с облаци през цялото време!

— Да — казах аз, толкова равнодушно, колкото можах. Но гърлото наистина ме болеше и аз отново се закашлях.

— Тази кашлица звучи толкова автентично — умили се Енкида.

Белите облаци, скрили гледката дълбоко в себе си, започнаха да я отегчават. Тя се опита няколко пъти да ме сграбчи между краката, но аз отстраних ръката й. Сексът беше последното нещо, за което имах настроение.

— Моята дотТек ме програмира на сексуални цикли. И точно сега не изпитвам възбуда — казах аз с превзет тон.

— Възбуда! — разкикоти се тя. — Сексуални цикли! Каква прелестна идея! Откъде си се снабдил с тази специална дотТек?

— Не помня — казах аз, прекалено уморен, за да измисля лъжа. — Дълго време я имах под формата на хапчета.

— Сигурно ще ги намеря у дома. Възхитително! Непременно ще го опитам, когато се върна на Ну Хирш.

Пътуването надолу сякаш щеше да продължи вечно, но най-после асансьорът спря на повърхността на планетата. Имаше пауза, след което всички се изнизаха от кабината в колона по един и в добро настроение.

— Твоят първи път — каза Енкида, като отново взе ръката ми и зашепна в ухото ми в някаква пародия на интимност. — Твоят първи път на Дъжд… Аз ще ти покажа забележителностите.

Като начало забележителностите представляваха един гъсто населен град, изграден главно от сив камък и настлан със същия материал, но въпреки това с изключително много дървета и храсти, а самите покриви бяха покрити с тръстика или бали листа. Улиците бяха претъпкани с хора, всичките щастливи и усмихнати. Повечето имаха естествен външен вид, въпреки че от главите на някои стърчаха фини антени, а относително голям брой имаха значително уголемени носове и ноздри. Едва по-късно разбрах за какво им служеха те.

Енкида поздравяваше всички като отколешни приятели и жителите на Дъжд й отговаряха по същия начин, като я поздравяваха и й кимаха с глави, сякаш им беше роднина. Според мен това беше твърде депресиращо, освен това ненавиждах начина, по който тя продължаваше да привлича вниманието към мен. Не желаех никой да ми обръща каквото и да е внимание. Но се чувствах физически слаб и когато се опитах да се отскубна от нейната хватка, установих, че ми липсва достатъчно сила.

Беше късен следобед.

— Хайде — каза тя твърдо. — Най-добрите нощни клубове са край реката.

Тя ме заведе край реката.

Валеше дъжд, но всъщност в този свят валеше през цялото време.

Бяхме вървели само няколко минути, когато над главите ни отекна страхотен гръмотевичен звук, като че ли самата планета се беше изкашляла, прочиствайки гърлото си в небето. Върху нас се изсипа проливен дъжд — една пукотевица от свистящи и пращящи звуци — и отмина. Проблесна светкавица като стъбло на растение и остави в ретината ми кореноподобен остатъчен образ. След това гръмотевицата отново се върна и като се изду сърдито, изпълни цялото небе. Звукът й започна от много висок тон, подобен на зловещ писък, после стремглаво се гмурна в скърцащ нисък тътнеж, който остана дълго във въздуха. Заваля и дъждът се лееше безспир, като образуваше звук, подобен на цвърчаща в огън мазнина.

— Не е ли прекрасно? — Енкида надвика звука на пороя. Косата й моментално загуби блясъка си и се слепна, перата й се поклащаха грозно от гърдите й, но лицето й сияеше.

Започнах да кашлям толкова тежко, че се превих на две.

Накрая аз наистина се отървах от Енкида, като я оставих да танцува в един от крайречните клубове-барове. Потанцувах за малко тромаво с нея, дори я целунах, но после вниманието й беше привлечено от някакви други хора, новодошли или местни, не знам, и аз се измъкнах.

На Дъжд здрачаването продължава твърде дълго, понеже светлината се отразява от почти постоянната облачна покривка. Аз се шляех нагоре-надолу по реката, като целият станах вир вода и вдишвах дълбоко свежия въздух между два пороя. Ядох риба, приготвена в тиган и си побъбрих с група хора, които играеха пебъл. Някога (казах им), аз бях шампион по пебъл — това е истина, скъпи камъко, в света Мелий аз спечелих един от местните шампионати. Преди много години. Това е елегантна игра, за която е нужно умение да се местят малките излъскани камъчета, твои роднини, по коничната дъска. Но тази вечер аз не бях социално настроен, така че продължих да се шляя по-нататък.

Обърнах поглед назад към главния път за града, който, мисля, се казваше Плотаун[1]. Още се различаваха ниските покриви и блестящите зелени корони на дърветата, които отразяваха последната дневна светлина. Терминалът на асансьора се забелязваше едва-едва, съвсем мъничък в далечината. Една трепкаща светлинка се движеше във въздуха — ултра-лазерът слизаше надолу и едно размазано сребристо петно се изстреля от града към небето — вторият асансьор се изкачваше нагоре.

Спах лошо, будейки се често от кашлицата и раздразнен от факта, че общественият заслон, в който се бях приютил, не ме пазеше добре от дъжда. Когато валеше под наклон, водата влизаше през широкия отвор и ме пръскаше. В същото време забелязах, че другите спящи не се притесняваха от това.

* * *

Прекарах няколко дни край реката, опитвайки се да свикна с това, което ставаше с моето ИИ. То се разпадаше, неговият модел изкуствен интелект беше станал сенилен поради многократните квантови скокове по време на междузвездното пътуване.

Аз умирам, каза ИИ-то в един от редките мигове на ясно мислене.

— Виждам, — отвърнах аз наум. — Откакто сме дошли на Дъжд, много рядко говориш свързано.

Гласът му звучеше нестройно и изглежда се разпадаше. Съставните му елементи, басът, контратенорът и сопраното, които трябваше да се хармонизират идеално, за да създадат илюзията за истински глас — нещо, което никога не стана, — се обособяваха все повече и повече. Гласовете говореха един през друг, замазваха думите и те мъчно се разбираха.

Трудно е да се изправиш лице в лице със собственото си елиминиране.

— ИИ, — казах аз, с надеждата да се възползвам от объркването му. — Веднъж ти ми каза, че знаеш кой ме нае, кой ми възложи това убийство. Кой е той?

Но гласовете отново блуждаеха. В празнотата. Изключи, нямам нищо против, аз ще си почина. Почина. Просеката! Гравитационната Просека! Имаше и разни други такива неща, които не си спомням точно.

— Кой, — настоявах аз. — Кой е той?

Грешка-грешка-грешка, каза то. При-при-при-при. После някакви замазани звуци.

— Някой от т’Т ли е?

Не, каза то високо и отчетливо и ме сепна. Изглежда че отново разсъждаваше ясно. Може би се беше стреснало от въпроса ми.

— Уиа ли са, — притисках го аз. — Племената Палметто?

Сега гласът му имаше лукава и откачена интонация. Ти се опитваш да измъкнеш информация от мен, каза то.

Вече изтощен, аз изкрещях:

— Просто ми кажи защо? Защо трябва да убия всички тези хора!

Но то мълчеше.

Скоро след това ИИ-то наистина умря, но си остана вътре в черепа ми. Честно да ти кажа, скъпи камъко, не знаех как да се отърва от него. Дори и да имах дотТек в тялото си, пак щях да бъда натъпкан с останките му, тъй като наномашините нямат достъп до главния мозък. Умиращият, така да се каже, глас на ИИ-то скачаше от мисъл на мисъл, мърмореше или започваше да пищи внезапно, настоятелно и за дълго време, подобно на ужасно главоболие. След това се умълчаваше. Веднъж то каза ясно: В погрешната посока гледаш. После започна да повтаря изречението, В погрешната посок — но заекна на к-то.

В продължение на два дълги дни аз ходех с това заекване в главата и скоро се уплаших, че то ще остане с мен за целия период на естествения ми живот. К, к, к, к, к, к на всеки две секунди, отново и отново. Опитах се да не мисля за това, след което опитах с пеене, със спане, дори пъхнах пръсти в ушите си. Но нищо не помогна.

К, к, к, к, к, к, к, к, к, к, к, к, к.

Накрая естествено спря, точно когато бях решил, че ще продължи завинаги и когато писукането в ушите ми дотолкова се беше превърнало в част от света на звуците, че почти престанах да го забелязвам. Освен когато замъгляваше други звуци, така че не можех да не го забележа. Хората ми задаваха въпрос, а аз накланях глава и им показвах ухото си. Моля? Какво? Те не знаеха как да разбират това. Глухотата не е нещо, което мъчи световете на т’Т. ДотТек лекува всичко — възстановява повредени уши, усъвършенства и пренастройва ушните канали, ремонтира онези мънички, странно оформени кости във вътрешното ухо, костилките, които си предават звуковата вибрация като в играта „подай топката“. Ако някоя част от ухото е повредена, дотТек ще я поправи. Така че когато накланях глава и казвах: „Моля?“, хората от Дъжд се объркваха. Някои решаваха, че поради някаква странна причина аз се шегувам, имитирайки отдавна пропъдена болест.

— Моля?

— Какво? Забележително!

Но то престана. Един ден пелтечещото к, к, к, к, к, к, к просто спря, оставяйки една изгаряща тишина, много по-забележима от самият звук. Беше странно, скъпи камъко. Ти, който прекарваш повечето от живота си в тишина, сигурно си същински виртуоз в беззвучието. Аз също съм прекарал голяма част от живота си по този начин, но тишината ми беше отнета за няколко дни с к, к, к, к, к, к и когато се завърна, тя звучеше… странно, звучеше погрешно. Звучеше като един висок и много чист музикален тон, при това толкова висок, че сякаш беше отвъд човешката способност за чуване и въпреки това тази тишина бе някак чуваема. Странна и подплатена с глухи ритмични тласъци, което, предполагам, беше пулсиращата ми кръв.

Чуй! Чуй!

А.

Ето я.

Но както и да е. Веднага щом звукът спря, аз се сетих, че имам други проблеми. Хората край реката и в града ме бяха набелязали като странен. Бях пристигнал сам отнякъде, кой знае откъде. Говорех си сам. Правех се на глух.

На Дъжд се случиха и някои други неща, които ме набелязаха като особен. Без дотТек в тялото си, аз започнах да се разболявам. Хванах настинка — това е вид болест, при която очите горят и сърбят, носът изхвърля бледа течност, а гърлото дращи и боли отвътре. Раните и драскотини върху кожата ми отказваха да заздравеят и оставаха червени в продължение на дни. Един път край реката аз безгрижно си охлузих лакътя на някаква дървена греда. Той започна да кърви и вместо кървенето да спре почти веднага, червените капчици продължиха да се стичат в продължение на часове. Наложи се да избягам бързо в гората, за да скрия този крещящ признак за окаяното ми състояние.

Реших да не оставам повече там, където бях, понеже не беше възможно да избягвам срещите с хора. Те непрекъснато идваха, без да съм ги викал и ме заговаряха. Колкото повече общуваха с мен, толкова повече забелязваха, че в мен има нещо различно. За разлика от онази жена Енкида, те не бяха заслепени от света на модите. На някои от тях аз се опитвах да обясня, че моите наранявания бяха просто модни приумици, но рядко успявах да ги убедя.

— Мода ли? — казваха те. — Тогава трябва да имаш няколко корички от рани и няколко възпалени места. Но твоите дробове са инфектирани — чуй се само как кашляш. Това едва ли е мода!

Един друг (турист от Монт Л’Ор) каза:

— Миналата година отглеждах животни за храна, ей така, за забавление. Понякога те се разболяваха и кашлицата им звучеше точно като твоята. (На животни, отглеждани за храна, обикновено не се дава нанотехнология, скъпи камъко.) — Защо твоята дотТек не те излекува от инфекцията?

— Може би има неизправност — отвръщах немощно аз.

Но това, разбира се, беше абсурдно твърдение. Не беше възможно дотТек да е неизправна, всеки знае това. Хората ме гледаха особено, така че аз казах:

— Нямам дотТек в тялото си.

— Защо? Да не си от Уиа?

Но аз реших, че не е добра идея да се преструвам, че съм от Уиа. Хората от т’Т не вярват на Уиа и с основателна причина. Всеки знае, че те са варвари, невежи относно предимствата на цивилизацията. Това щеше да ги накара да ми вярват още по-малко. Така че казах:

— Имам свои лични схващания. На всеки седем години аз се очиствам от дотТек и след четиридесет дни отново я приемам.

Хората не харесваха чутото.

— Колко абсурдно!

— Нелепо!

— Нечувано!

— Предполагам — каза една жена, покрита с хлъзгава черна кал, докато се гмуркаше в реката, — че ти вероятно отиваш на юг?

— На юг ли? — попитах аз.

— Там отиват всички екстремисти, типовете с ексцентрични лични схващания — каза тя и се гмурна обратно в реката.

Реших, че Югът беше най-доброто място за мен. Щях да намеря някое отдалечено кътче, може би дълбоко в джунглите и да се скрия за няколко месеца. Когато минеше достатъчно време, щях да се появя отново и да отлетя за Ну Хирш Фалоу.

[1] На глисѐ „пло“ и „плоенд“ означава дъжд. Думата е преведена наполовина. В оригиналния текст стои „плосеет“, което трябва да бъде преведено като „Дъждовен град“. Повечето селища на планетата съдържат това родово име. Обитателите на Дъжд не назовават своите селища с конкретни имена. Не е ясно дали Ае знае това по времето, когато пише своите писма. ↑

2-ри ден

И тъй, камъко,

Отпътувах на юг със сал. Жителите на Дъжд се придвижват из своя свят предимно по този начин. Някои салове представляват огромни шлепове, дълги по един километър, които се носят надолу по течението или пък се придвижват нагоре по широките реки на северния континент с помощта на двигатели. Има и по-малки платформи, дълги само няколко метра, а може да се използва дори обикновена табуретка, върху която пътешественикът кацва (крачетата на табуретката завършват под водата в четири плаващи глобуса, балансирани срещу смяната на течението посредством обикновени чипове). Други превръщат самите себе си в плаващи предмети, като поставят под кожата си непотъващи подплънки и се преобръщат и носят надолу по реката като плавеи. ДотТек не позволява те да се удавят и очевидно (така чух) това е най-успокояващият и приятен начин за придвижване. Но аз не можех да пътувам като тях.

Качих се на борда на един сал, като платих на салджията с някакви тънки, зелени листа с формата на острие на копие, които се използваха като „пари“ или по-точно като банкноти. Тъй като тези листа (както и всякакви други най-разнообразни видове листа) растат в изобилие навсякъде на Дъжд, тази финансова операция представлява нещо като изпразнен от съдържание ритуал. Но ритуал, към който всички се придържат с една забележителна неотстъпчивост. Когато за първи път се опитах да се кача на сала, салджията ми отказа и посочи няколко растящи край водата дървета с листа-пари. Запротестирах, но той беше непреклонен. Така че аз отидох до дърветата и набрах малко листа. Върнах се на сала и салджията щастлив взе „банкнотите“ от мен, пренареди ги в спретната купчинка и като ги притисна, ги постави в широк портфейл, изплетен от тръстика.

— Какъв точно — попитах сърдито аз — е смисълът на тази операция?

— На Дъжд — отвърна той, — всеки е богат! Парите растат по дърветата!

Днес, в повечето светове, които съм посещавал (а аз съм посещавал много), парите са непознати. Няма защо обмяната на консумираните стоки да се регулира, след като производството е повсеместно и на практика безплатно. Наистина съществуват светове, които прилагат държавно регулирана парична система предимно за ползването на малко познати, уникални стоки или стоки, които се доставят отдалече. Но никога не бях срещал „монетна“ система, толкова ирационална като тази. Въпреки това аз платих и без да казвам нищо повече, си намерих място на сала.

Салът беше направен от две дузини дълги дървесни стволове, свързани заедно и застлани отгоре с по-малки клони като с мрежа. По-голямата част от палубното пространство, възлизащо на стотици квадратни метри, беше празна. В края имаше няколко постройки с наклонени покриви, главно складове, както и един относително голям заслон за онези, които не бяха усвоили навиците на местните жители да спят на открито под дъжда.

3-ти ден

Камъко,

Както вече казах, на този свят валеше през цялото време. Планетата се намираше близо до слънцето и дъждът беше топъл, но този неспирен валеж започваше да ме подтиска.

Понякога дъждът се изсипваше внезапно и тежко, подобно на камъни, като произвеждаше, скъпи камъко, такъв силен и плющящ звук, какъвто би произвел ти, ако те пуснат отвисоко — един насечен трясък, но увеличен милион пъти. На откритите места дъждът чертаеше остри линии, докъдето стигаше погледът и се разбиваше с грохот върху бетонните улици и площади, замитайки върху земята килим от струи, подобни на пискюли. Встрани от пътищата, в горите, той люлееше балдахина на дърветата, трополеше между листата и ги караше да треперят и играят непрекъснато. Там шумът приличаше повече на пляскане с ръце. Любимото ми място за наблюдение на по-тежкия дъжд беше край реката, с пресекливата симфония от бял шум зад мен и ширналата се отпред плоска водна равнина, осеяна с хиляди разширяващи се концентрични кръгове. Вълнички, които се издуваха и се пръсваха подобно на светлинните сфери, които напускат експлодиращите звезди. Бегли очертания на пръстени, които растяха като живи и изчезваха, но биваха заменяни, преди да се стопят напълно, от нови пръстени. Един модел на преходността.

После за кратко (никога за много дълго), небето се изпразваше от водата, дъждът отминаваше, а последните капчици се стичаха от навесите и клоните подобно на миниатюрни течни плодове. Въздухът се изпълваше с най-изтънчения мирис на чиста пръст и озон.

После отново заваляваше. В този свят имаше много разновидности дъжд. Понякога той беше лек, падаше деликатно като цветен прашец и изглеждаше почти сух. Този вид дъжд оставяше върху дрехите на хората съвършени капки, като миниатюрни скъпоценни камъни. Понякога дъждът се извиваше като внезапна вихрушка в облаци от малки капчици, които се носеха на талази и описваха кръгове, подобно на дим. Цветовете наоколо обагряха дъжда. Във въздуха всяка капка бе слънчева светлина, но на пътя, върху земята, водата течеше като тъмнина.

Понякога дъждът падаше право надолу, вертикално. Понякога падаше под наклон. От време на време два буреносни фронта се сблъскваха и ветровете се смесваха и ожесточаваха. Тогава духаше толкова силно, че дъждът се лееше хоризонтално. Помня, че един път, докато жваках просмукана от влага гулия за обяд, вятърът беше толкова своенравен, че издухваше дъжда под лек ъгъл нагоре.

Новопристигналите на планетата първоначално се опитват да тичат през дъжда и да спринтират от заслон до заслон. Но след няколко дни на Дъжд разбираш, че това е безплодно усилие, не може да се избяга от водата. Водата, в известен смисъл, е същността на Дъжд. Ти я приемаш, дори й се наслаждаваш. Никога досега не бях срещал толкова течна култура, при това примесена с всякакви течности — дъждове отгоре, река и морета долу, човешка пот и плюнка, пикоч и сополи, сълзи и сперма, всеки в този свят течеше и капеше. Леещата се вода беше нещо като културна емблема: тя беше свързана с преходността на живота — пък бил той и нашият живот в т’Т с всичките подобрения, които прави дотТек. Всичко тече, говореше начинът, по който живееха обитателите на Дъжд. Течи с него. Всичко се изтича, наслаждавай му се сега.

Повечето материални творения на тази култура са временни. Леглата, например, представляваха дюшеци от листа (не листата-пари, а друга разновидност, наричана пъджис), които издържаха няколко нощи, бързо се разваляха и биваха подменяни. Пътуването, както казах, ставаше на дървени салове. След няколко седмици във водата талпите и стволовете започваха да се трошат, повредени от влагата и проядени от насекомите.

Насекомите! Уф! Нямаше летящи видове, понеже (предполагам) дъждовете бяха прекалено обилни и чести, за да могат малки същества да летят из въздуха. Но имаше всякакви други насекоми — пълзящи, плуващи, заравящи се в пръстта.

Имаше един вид, който снасяше ларви в кожата ми. Тръпки ме побиват, като си спомня, скъпи камъко. Как ми се искаше да имам кожа, твърда и непроницаема като твоята, а плътта под нея да е също толкова неподатлива. Естествено за повечето обитатели на Дъжд тези личинки не бяха проблем — дотТек осуетяваше всяко попълзновение върху тях и възстановяваше наранената кожа. Но аз нямах дотТек в тялото си. По краката ми се бяха образували възпалени места, особено по прасците, които ме сърбяха (мисля че ти обясних какво означава тази дума). Аз чешех тези подутини, те се разкървавяваха и инфектираха. Понякога изскубвах личинките от раните, като естествено трябваше да правя това в уединение, за да не привличам допълнително внимание върху себе си. Въпреки горещината, започнах да нося дълги панталони[1]. Когато хората — тук хората ходеха предимно голи — коментираха странното ми облекло, аз им разказвах сложни лъжи за семейни традиции и малко известни моди, изобщо каквото ми дойдеше наум.

Личинките принадлежаха на едно водно насекомо и започнаха да ме мъчат веднага, щом се качих на сала. Когато разбрах, че идват от водата, аз се стараех да стоя далече от нея. С малкото останали листа-пари си купих нож, с който ги изчоплях от кожата си. Но въпреки болката и загубата на кръв, които си причинявах, не успях да се отърва от паразитите.

Икономическите отношения на лодката, както стана ясно, докато плавахме надолу по течението, се различаваха от общата икономика на планетата. Тъй като салът не се отбиваше на никакви крайречни спирки, нямаше как да се накъсат листа-пари от дърветата и да се попълнят запасите. Това добавяше към финансовите сделки едно пикантно допълнение — недостига. Установих, че за повечето пасажери това беше още едно от силните усещания, които предлагаше пътуването — да изследват този странен, архаичен вид икономическо поведение. Пазарлъци, натурална размяна, купуване, продаване. Аз стоях настрани от тези неща, но тъй като не си бях направил труда да се запася с листа преди да се кача на борда, бях „беден“.

Хранехме се с риба, която изобилстваше в реката и която ловяхме с няколко гриба, хвърлени зад сала. Те имаха допълнителното преимущество да забавят придвижването ни през по-бързите участъци. Три пъти на ден издърпвахме грибовете от водата и ядяхме рибата сурова. Мисля че при тези хранения се заразих с тения. За да разнообразим диетата си, ние вадехме и няколко вида плаващи гъби, които растяха по речната повърхност. Това сивожълто растение достигаше до много квадратни метри големина, но най-вкусното месо беше от екземпляри, не по-големи от един метър в диаметър. Когато салът минаваше покрай тях, ние се пресягахме във водата и ги изскубвахме. Тъй като рибата се купуваше и тъй като не ми бяха останали никакви листа-пари, сега аз се хранех главно с тези гъби, в дните, когато имах достатъчно късмет да си отскубна някоя от реката.

И така, ден след ден ние пътувахме надолу по реката.

Пейзажът започна да се променя. От двете ни страни речните брегове ставаха все по-високи, докато накрая реката потече през тясно дефиле, изсечено във варовик. По-нататък тя се разшири, бреговете се отдръпнаха към хоризонта и ние се приближихме към морето.

Тук вече салджията трябваше да си заслужи листата. Той спусна отстрани на сала мрежести сакове, пълни с някаква тор, която си взаимодействаше химически с водата или с нещо в нея (не внимавах много, прекалено погълнат от страданието в инфектираните си крака), получената топлина бълбукаше във водата и оттласкваше сала. С помощта на това недодялано средство за задвижване и управление той се приближи към единия от стръмните брегове на урвата и го следваше до самото море. След това ние заплавахме покрай морския бряг.

Накрая салът пристигна до едно оживено южно пристанище, построено в стръмни полегати скали, увенчани на върха с джунгла. В един немногословен разговор с другите пасажери на сала — опитвах се да не общувам прекалено много с нито един от тях — аз установих, че в гората на върха имаше религиозни убежища за аскети.

— Как да се кача дотам? — попитах аз, понеже краката ми бяха слаби и немощни.

— В скалите има издялани стълби — отговориха те.

Чух това със свито сърце. В този миг прочутото „примитивно“ оформление на Дъжд представляваше за мен само едно противно затруднение. Бях болен и инфектиран, краката ми бяха нападнати от личинки, бях замаян и удивително изтощен. Сънят като че ли не премахваше умората. Започнах да се страхувам съвсем истински, че щях да умра като някой древен човек — от болест. Освен това бях толкова гладен, че стомахът ми изпращаше остри електрически пробождания нагоре по цялото тяло. През последния ден и половина от пътуването нямаше друга храна освен риба, (водните гъби не растяха в солена вода), а аз нямах листа, с които да си я купя. Бях отмъкнал една изглозгана рибя кост с влакънца месо по нея, но това беше всичко.

Слязох от сала и нещата продължиха да се влошават. Кеят беше претъпкан с хора, които печаха на скара и продаваха всякакви видове риба и главоноги. Опитните пътешественици, които се бяха запасили с прилични количества листа-пари, побързаха да опитат тази храна и нейната миризма беше рафинирано изтезание за изгладнелите ми сетива. Убеден бях, че нищо друго в живота ми не е миришело толкова обещаващо. Но когато се опитах да получа от храната, всички пекари ме отпратиха.

— Няма пари — обясниха те, наслаждавайки се на абсурдния архаизъм на своето поведение, — няма храна.

— Дърветата с парите на върха на хълма ли растат? — попитах аз.

Те кимнаха утвърдително.

— Значи трябва да се кача до върха, да събера листа и да сляза долу, за да ви платя? — попитах аз невярващо.

— Няма пари, няма храна — настояваха те.

— Но това е абсурдно! Аз се нуждая от храната сега. Дайте ми храната и после аз ще събера листа. Гладен съм!

Пак мантрата: „Няма пари, няма храна“.

— Но аз не мога да се изкача на хълма — заридах аз. — Аз съм…

Но се въздържах от признанието, че съм напълно омаломощен. Несъмнено изнуреният ми вид, незарастващите рани по ръцете, кашлицата, изтощената залитаща походка, всички тези неща вече привличаха внимание. Скоро въпросите щяха да бъдат последвани от нови въпроси, след което щеше да се разпространи новината, че в Градът край морето има човек без дотТек в тялото си. Без дотТек ли? Колко странно! Какъв е той? Да не би да е Уиа? Не? Чакай, чух за един избягал от звездата-затвор, да не би да е той? Скоро след това щеше да дойде и „полицията“.

Така че аз прехапах устни, за да не говоря повече и започнах дългото изкачване по дяланите каменни стъпала нагоре от пристанището. Беше истинска агония, един ужасен тест за издръжливост. Цялото ми тяло ме молеше да спра, да легна, но колкото по-нависоко се изкачвах, толкова повече се убеждавах, че ако спра и заспя, просто ще умра. Така че, клатушкайки се, аз продължавах да се катеря нагоре. Дъждът ме биеше по главата като трескав пулс. Топлата вода обливаше лицето ми и пълнеше очите и устата ми.

На половината път нагоре имаше един открит площад, където дъждовната вода се събираше в широк плитък басейн. Неколцина веселяци се цамбуркаха тук, танцуваха и шляпаха във водата, вдигайки стълбове от водни пръски. Аз се прилепих към ниската стена и се опитах да мина покрай тях, но допълнителното усложнение от придвижването през водата ми дойде в повече и паднах.

— Привет отново — каза един глас. — Колко очарователно, че те срещам пак.

Беше Енкида, жената, която прояви такава настойчивост спрямо мен в орбиталния асансьор. Тя беше вир вода, перата и другите й украшения ги нямаше, а също и косата й — сега тя имаше само едва набол тъмен мъх на темето си. Но кожата й блестеше от здраве и очите й бяха пълни с живот. Аз, от своя страна, трябва наистина да съм имал мъртвешки вид.

— Привет — изграчих аз.

— Твоето модно състояние май се е задълбочило — каза Енкида като кимна към мен.

Беше ми трудно да се концентрирам, но изглежда, че тя беше впечатлена. Вероятно нейната родна култура ценеше изключително високо придържането към определено модно поведение, дори с цената на собственото благосъстояние. Аз се опитах да се изправя, подхлъзнах се и паднах болезнено върху дясното си коляно. Ръцете ми трепереха от изтощение или от болест.

— Гладен съм — изпъшках аз. — Нямам листа. Нямам храна.

— Миличкият ми — каза Енкида, като се усмихваше. — Аз имам много листа. Нека да ти купя нещо готвено.

Тя ми помогна да стана и ме поведе навън от този обществен басейн, покрай въртящите се и плискащи се хора. Лицата им преминаха през трескавото ми съзнание като някакъв фантасмагоричен сън, всичките сияещи и щастливи, много от тях с огромни ноздри и безобразно широки или дълги носове. Аз се препънах, но Енкида ме вдигна.

Заедно ние стигнахме до отсрещната страна на басейна. Енкида взе своя изплетен от тръстика портфейл, който беше оставила върху стълбите (тогава си помислих колко съм глупав и колко лесно можех просто да открадна нечии листа на пристанището). После тя ми помогна да изляза от басейна и по едно късо стълбище ние се изкачихме до дълга алея, която обикаляше хълма. Там имаше магазини, сергии, хора, които се разхождаха нагоре-надолу. На най-близката количка, покрита с платно заради дъжда, една жена печеше на грил ивици шарено, сивобяло месо. Енкида „купи“ няколко панделки от това апетитно нещо, като ги взе с малки дървени пръчици и ми помогна да ги изям.

Това ми подейства толкова добре, че ме е страх да кажа, но почти припаднах и определено загубих контрол над пикочния си мехур. Не че последното можеше да направи впечатление в тази култура, където всичко беше мокро през цялото време. Дъждовната вода съвсем скоро ме изми.

— Благодаря ти — изпъшках аз. — Ти ми спаси живота.

Това не беше просто любезност от моя страна.

— Колко си глупав! — изкикоти се тя. След това се приведе по-близо до покритото ми с петна лице и прошепна:

— Сега възбуден ли си?

Почти бях забравил лъжата си отпреди, но се сетих тъкмо навреме.

— Да — отвърнах аз. — Искам да кажа не, не в момента.

— Но скоро, надявам се?

— Да — изломотих аз, умирайки за сън. — Скоро. Сега трябва да спя, наистина трябва.

Усмихвайки се, тя ме поведе през един портал от дялан камък в обширна обществена спалня. Там бяха наредени дюшеци от листа, някои от които бяха заети от спящи индивиди. Но цялото място беше прекрасно и чудесно сухо. Аз залитнах напред и мисля че заспах преди да стигна до пода.

* * *

Сигурно съм спал дълго време. Събуждах се само, за да се обърна и да заспя отново. От време на време се будех от жажда, но бях прекалено изтощен и единственото, което можех да направя, беше да си представям, че ставам и излизам на улицата, за да пия от каменните корита с дъждовна вода. След което отново заспивах, жаден и неудовлетворен. По-късно се събуждах с изтръпнала и схваната от неудобното положение ръка. Без дотТек е много лесно да я притиснеш под себе си в съня и тя започва да се оплаква. Аз се обърнах и я размахах като крило, опитвайки се да се отърся от особената боцкаща скованост. После заспах на другата страна, само за да се събудя отново с лявата ръка, изтръпнала по същия начин.

Най-накрая се събудих нормално и наистина се заклатушках навън, за да пия вода. После се изпиках дълго и миризливо на земята, както беше обичайно в този свят. Дъждът падаше лек и благоуханен, като че ли се стичаше надолу. Върнах се обратно, отново легнах и като вперих поглед в тавана, започнах бавно да идвам на себе си. Изглеждаше прекалено добре, за да е истина, но аз се чувствах значително възстановен.

Енкида отново се появи.

— Ето те и теб! Чудех се дали си променил модното си поведение да спиш — ти не беше в съзнание толкова дълго.

— Искам още храна — казах аз.

Тя ми донесе малко и аз плахо я изядох. Енкида седна на края на дюшека и ми се усмихна. Не можех да разбера защо толкова ме харесваше.

— Ходих да танцувам — каза тя. — После тръгнах с една група хора. Забелязал ли си широките ноздри, които имат много от хората тук?

Тя посочи с ръка наоколо. Аз се огледах и видях, че наистина мнозина в общата спалня имаха увеличени ноздри и удивително големи носове. Явно това беше широко разпространена мода. ДотТек преоформяше лицето и увеличаваше ноздрите и носа.

— Да — казах аз.

— Знаеш ли защо правят това?

Аз поклатих глава, довършвайки храната си.

Енкида се усмихна и ми кимна.

— Ходих да видя. Свързано е със секса, нали разбираш?

Тя посочи собствения си чип нос.

— Това създава две нови отвърстия за секс. ДотТек преструктурира синусите, както и ноздрите и в нужния момент предизвиква потичането на слуз като овлажнител.

Аз размишлявах върху информацията, докато пак се оглеждах наоколо.

— Наистина ли? — попитах аз.

— Наистина — отвърна Енкида пламенно. — Това е очарователно. Тукашните хора се кълнат, че не приличало на нито един от другите видове секс. Възможностите са изключителни и аз ги обмислих.

— Ти възнамеряваш — казах аз, като я гледах — да накараш твоята дотТек да преустрои собствените ти ноздри?

— Точно така! Толкова е хубаво да си със смесен пол. Според мен смяната на пола е отегчително нещо, веднъж жена, веднъж мъж. Ще бъде хубаво да имаш нещо, което е мъжко и женско по равно. Ти също трябва да го направиш. Или ще упорстваш с тази твоя… болест.

Повдигнах се на лакти.

— Така мисля — казах аз възможно най-сухо. — Така мисля да постъпя.

— Днес носиш по-малко от твоята болест — каза тя, отправяйки ми проницателен поглед[2].

— Беше прекалено много — съгласих се аз, вътрешно благодарен, че симптомите ми бяха намалели. — Едва изкачих стъпалата.

— Да, изглеждаше много дискомфортно — потвърди тя. — Ще се качиш ли на върха?

Вече бях решил това. Щях да се кача на върха на скалите и да се скрия в джунглата там горе.

— Възнамерявам — излъгах я аз, — да изследвам някои от убежищата, онези убежища за аскети.

Тя се усмихна глуповато и се приведе по-близо.

— Харесвам те, когато носиш по-малко твоята болест — каза тя. — Повече ти отива. Ти каза, че скоро ще се възбудиш, нали?

Не успях да измисля начин да отрека това, без да си противореча с казаното от мен преди. Така че отговорих утвърдително.

— Ако отложиш твоето посещение на аскетичните убежища при върха — каза тя, привеждайки се още по-близо, — ще дадеш време на моята дотТек да ме промени. Аз ще развия по-широки ноздри и двамата заедно ще изследваме какво са измислили тези южняци. Какво ще кажеш?

Но аз нямах желание за това.

— Наистина — отбелязах аз, като се изправих, — това звучи твърде интересно.

Излязох от заслона и все още неукрепнал, тръгнах по улицата да търся стълбите за нагоре.

— Сега ли тръгваш? — догони ме разочарованият глас на Енкида. — Но аз исках да отида на едно парти, на което съм поканена?

— Може би ще те видя отново — отвърнах аз, поставяйки крак върху стъпалото.

[1] Буквално: „започнах да нося своето интелигентно платно върху краката си“. ↑

[2] Фразата „носиш твоята болест“ превежда един идиом на глисѐ, който в по-буквален превод звучи като „влизаш в или изпълняваш модата“ (в този случай „ти изпълняваш модата за болест в по-малка степен отпреди“). ↑

4-ти ден

Скъпи камъко,

Изкачих се до върха на стръмното възвишение, което гледаше надолу към малкото пристанище и си починах. На върха наистина имаше много дървета с листа-пари и аз си събрах достатъчно количество.

Нощта дойде и въздухът беше пълен с чисти, невидими дъждовни капчици, като иглички върху кожата ми. Отново си починах, като поспах, но само няколко часа (съдейки по факта, че когато се събудих, беше още тъмно). Така че аз седнах и се загледах надолу към морето. Само едната от двете луни се виждаше в небето. Оскъдната й светлина проникваше през облачната покривка и проблясваше в сумрачни нишки върху тъмната вода. Една локва в краката ми потреперваше под дъждовните капки. Аз повече усещах, отколкото виждах дъжда върху болезнените си стъпала.

Мислех си за културата на този свят и за нейното абсурдно преклонение пред първичното. Навярно съм се чувствал като живо доказателство за този абсурд. Предполагаемата „примитивност“ зависеше напълно от развитата нанотехнология, върху която беше изграден т’Т. Да се живее на Дъжд без дотТек, така както бях принуден да живея, превръщаше мястото в същински ад. Въпреки това, разсъждавах аз, то беше по-добро от моя затвор.

Когато небето избледня и облаците се наляха със светлина, аз станах и се разходих наоколо. Краката ме сърбяха и боляха по равно. Бях гладен и реших да изчакам, за да си „купя“ закуска преди да тръгна за джунглата. Скоро стана съвсем светло, един мъж извади скара и започна да продава топли миди и морски трюфели.

Докато ядях, Енкида отново се появи.

— Привет! — каза тя. — Знаех си, че ще ме чакаш.

— Привет — поздравих я аз без ентусиазъм. До този момент носът й не изглеждаше променен от дотТек. Той си беше все същият тесен издатък.

Тя си купи някаква закуска и застана край мен, докато ядеше. Аз привърших с храната си, чувствайки се значително освежен и се протегнах непохватно в топлия утринен дъжд.

— Сега ли ще търсиш някое аскетично убежище? — попита тя.

— Да.

— Аз също. Реших да дойда с теб.

Скъпи камъко, сега беше моментът да я разубедя или категорично да й откажа да дойде с мен. Но аз просто въздъхнах. Може би част от мен беше прекалено уморена да се бори. Може би се страхувах, че щях да се издам, че съм беглец. Възможно е — на някакво ниво — да бях дори поласкан от нейната отдаденост. Аз, естествено, съзнавах, че за нея това не бе нищо повече от преследване на поредната прищявка, но това не беше чак толкова важно.

Хванати за ръка, ние се отправихме към дърветата и тогава дори ми хрумна, че тя можеше да е „полицията“. Това би обяснило интереса й към мен, но в такъв случай не разбирах защо тя не ме „арестува“ веднага, не ме упои и не ме отведе обратно в звездата-затвор. Освен това, казах си аз, тя не беше достатъчно интелигентна за тази работа. Прекалено очевидно беше, че умственият й капацитет не е голям.

Ние вървяхме в продължение на няколко часа, като през повечето време тя говореше, а аз мълчах. Най-много ме боляха краката, но гърлото ми изглеждаше по-малко възпалено отпреди и като че ли усещах повече сила в ръката си.

— Трябва да си почина — казах й аз.

Облегнах гърба си на едно дърво, а Енкида се разположи с кръстосани крака при нозете ми. Аз отметнах глава назад и се унесох не точно в сън, но не бях и в пълно съзнание. Умът ми блуждаеше. Дъждът падаше, тупайки леко по рехавия покрив от листа, капките се сливаха и пляскаха пълни и зрели по тялото, краката и главата ми. Имаше нещо твърде умиротворяващо в това. Усещането и звукът. Хрумна ми, че болестта, която ме мъчеше, ме бе откъснала от тишината в главата ми. В този миг аз установих, че ми липсва звукът на ИИ-то, неговия странен троен глас. Оттам мислите ми някак се насочиха към перспективите с Енкида. Най-вероятно щях да правя секс с нея. От много дълго време не бях имал сексуални отношения с някой друг, освен със себе си.

Разтърсих леко глава, за да се събудя и погледнах лицето на Енкида.

— Аз ли си въобразявам — попитах леко усмихнат, — или твоите ноздри май започват да се разширяват?

Тя докосна смутено лицето си и се засмя.

— Надявам се. Не спирам да си мисля: ето един начин да се прави секс, който аз не познавам. Това наистина ме възбужда. А теб не те ли възбужда?

— Може би съм по-малко сексуален от другите хора — казах аз, без много да се замислям над думите си.

Тя се примъкна по-близо до мен и докосна с пръсти стъпалата ми.

— Мисля, че точно това ме привлича в теб — каза тя. — Това, че винаги постъпваш на обратно. Повечето хора се опитват да се направят по-привлекателни. А ти носиш твоята болест и се стремиш да постигнеш обратното. Като че ли искаш да отблъснеш хората. Тези белези, цвета на лицето ти с тези петна. — Тя ме погледна право в очите. — Наистина е възбуждащо! Никога не съм виждала нещо такова. Такива… струпеи. Подутините… по тялото ти.

Тя пъхна ръката си под панталона и започна да я плъзга нагоре по крака ми.

Признавам, че бях завладян от нейното желание и може би дори по някакъв малък (не непременно сексуален) начин, се бях идентифицирал тъкмо с тази логика на обратното поведение, за което говореше тя. Бунтарството винаги е нещо вълнуващо, а в една култура с перфектно, гарантирано от дотТек здраве, кое би било по-голямо бунтарство от една нарочна болест и уродливост?

Тя се задъха малко, когато пръстите й напипаха струпеите и дупчиците, оставени по краката ми от паразитите.

— Твоята дотТек имитира това толкова добре — каза тя, разтваряйки устни. — Изключително е.

— Радвам се, че ти харесва.

Въпреки нежеланието си, аз започвах да се възбуждам. Не оказах съпротива, когато тя отметна панталоните ми до коленете и изследва раните ми в обагрената от цвета на зелените листа светлина на гората.

— О! — каза тя. — О!

Аз също погледнах надолу и усетих в стомаха си лек спазъм на отвращение, тъй като възпаленията бяха големи и многобройни. Но очевидно всичко това ме караше да изпитвам и някакво по-дълбоко вълнение, както потвърждаваше реакцията на собствените ми вътрешности.

— Виж това — каза тя, навеждайки се над един голям струпей на пищяла ми. — Ами това. — Тя докосна една гноясала рана отстрани на прасеца. Аз потрепнах от болка. Не можах да не го направя.

Тя веднага забеляза.

— Боли ли те? — попита невярващо.

— Само малко. Карам го да ме боли, за да усетя пълния ефект — излъгах аз. — Карам дотТек да ми прави малки болки от време на време.

— Удивително — каза тя, като се усмихваше. — Такова внимание към детайлите! И виж, то дори се движи. — Тя се приведе напред.

Една зачервена подутина върху кожата на прасеца ми се раздвижи леко, появи се капчица кръв и тя се пукна. Едно лъскаво червейче се заизвива и промуши приплеснатата си глава през мръсотията на новата рана. То се загърчи за миг, след което започна да се измъква навън.

— О! — каза едва чуто Енкида, стресната.

То се беше показало почти цялото, когато тя бързо го хвана между палеца и показалеца си. Огледа го отблизо, като го държеше пред очите си. Аз поставих пръст върху раничката, която то остави в крака ми, като пак потрепвах от болка.

— Живот мой! — каза Енкида, сгърчвайки лице от отвращение. Тя погледна нагоре към мен, после обратно към личинката. Наоколо се възцари странна тишина.

Нов прилив на дъжд зашумоля над нас, разпръсна воден прах и отмина нататък. Листата потрепераха и замряха.

— Това не е дотТек — каза Енкида, най-после прозряла истинската ситуация. Тя погледна отново към мен. — Това е… личинка.

— Личинка е — съгласих се аз, като мислех бързо.

— Но това не е просто модно поведение — каза тя. — Това е истинска болест. Не разбирам.

Аз кимнах, като не преставах да й се усмихвам.

— Не разбирам — повтори тя. — ДотТек може да създаде отоците и струпеите, но не може да създаде това. Това изобщо не е част от твоето тяло. Това е паразит.

Аз се пресегнах бавно зад себе си. Все още носех ножа, който бях купил на сала, докато пътувах по реката. Хвърляйки поглед наоколо, аз се уверих, че нямаше хора.

Осъзнавайки, че си има работа не със симулирана модна прищявка, а с автентична болест, Енкида трепна и изтърва личинката. Тя се загърчи в калта, зарови се и изчезна.

— Уф! — каза тя. — Това е отвратително!

Вече бях напипал ножа. Усещах точно мястото, където беше мушнат в панталоните ми и здраво намествах ръката си върху дръжката му.

— Това, което не разбирам — каза тя, — е защо твоята дотТек просто не те излекува?

Тя ме гледаше и цялото въодушевление на лицето й беше заменено от погнуса.

— Защо твоята дотТек позволява да боледуваш? Не мисля че тя може да позволи ти да боледуваш по подобен начин. Не мисля че това е възможно.

Ще ти кажа, камъко (и нямам причина да лъжа), че дори на този късен етап аз се колебаех. Не исках да я убивам, но възможността за избор ми се изплъзваше. Какво можех да направя? Опитах с истината.

— Енкида — казах аз и гласът ми звучеше умолително. — Аз нямам дотТек в тялото си.

Тя примигна веднъж, после втори път. Беше й трудно да повярва.

— В теб няма никаква нанотехнология? — повтори тя. — Съвсем никаква?

— Никаква — казах аз. — Затова съм болен. Съжалявам, че не ти казах преди, но се срамувах.

— Не ставай глупав.

— Съжалявам. Но това е истината.

Тя седна на задника си, като ме гледаше особено.

— Не разбирам — каза тя. — Как може да нямаш дотТек? Това е абсурдно.

Аз се усмихнах, а ръката ми продължаваше да стои зад гърба ми, там където ножът беше пъхнат в колана.

— Аз съм от Уиа — казах аз.

— От Уиа — повтори тя.

— Не всички сме варвари — казах аз с възможно най-безгрижен тон. — Исках да видя какво представлява цивилизацията и дойдох в т’Т. Навярно разбираш защо трябваше да скрия истинската си самоличност.

— Срещала съм няколко Уиа — каза Енкида, като ме оглеждаше с нарастващо подозрение. — Ако изобщо идват, те идват първо в Ну Хирш, понеже прекосяват Езика в най-тясното му място. Срещала съм няколко от тях там. — Тя цъкна с език. — Ти не приличаш на Уиа.

Канех се да кажа: Ами моята дотТек промени външния ми вид, за да се приспособя по-добре, когато се сетих, че нямам никаква дотТек и че като един Уиа не следваше да имам такава. Усмивката ми отново замръзна. Възможностите ми за избор изчезваха една по една.

— Чух слух — продължи Енкида, — че имало един затворник в звездата-затвор, която се намира някъде наблизо. Ставаше дума за това, че тя била избягала и че може би е на Дъжд.

— Нелепица — казах аз.

— И аз си помислих същото. Защо ще му е нужен на т’Т затвор? Но няколко души говореха за това в Плотаун. Те казаха, че тя била лишена от нейната дотТек, нали разбираш.

— Защо? — продължавах да увъртам аз. — Защо ще лишават някого от дотТек?

— Не знам — заяви тя непресторено. — Предполагам, заради престъпленията му.

Както повечето хора в т’Т, тя нямаше представа какво е престъпление отвъд сухото, чисто семантично разбиране на думата — което ще рече, разбиране, че такава дума съществува в езика глисѐ.

— Престъпление — казах аз, колкото можех по-развеселено.

Но сега тя ме гледаше толкова странно, че аз почувствах, че нямам избор. Наведох се напред, приближавайки лицето си до нейното. Тя не се отдръпна. И защо да се дърпа? В нейната вселена не съществуваше причина, поради която да изпитва подозрение спрямо някое човешко същество. Тя се чувстваше спокойна, макар и объркана, а аз се чувствах напрегнат. Изпитвал съм това чувство и преди. Странно чувство, което се събираше във фокусна точка някъде вътре в главата ми и беше толкова силно, че почти имаше мирис — знам, че звучи странно, когато го казвам по този начин. Пикантният мирис на нейната невинност, това, че тя не знаеше какво щеше да й се случи. Беше почти жестоко.

Аз извадих ножа изотзад и замахнах пред себе си. Той срещна съпротивата на гърдите й и аз го натиснах, за да влезе още по-навътре. Чу се пъшкане.

Мисля че ножът попадна в сърцето й, където навярно се бях прицелил. Когато вкарах острието докрай, аз се отместих малко и при промяната в позата ми то се извъртя вътре в нея. Когато се опитах да го извадя, ножът се заклещи в ребрата й. Трябваше да го завъртя, за да го освободя.

Понякога съм се опитвал да анализирам цялата сцена, като се поставях на нейно място. Тя наистина изпъшка, но може би това беше спонтанен звук или ударът беше изкарал въздух от дробовете й. Почти сигурно беше, че тя изпита жестока болка, когато острието потъна в нея, но на нейната дотТек вероятно й е била нужна секунда, за да разбере какво става и да реагира. По всяка вероятност тя беше блокирала пътечките за болката и се беше втурнала вкупом към мястото на раната. Потече малко кръв, но скоро спря, тъй като милионите мънички роботи спираха кръвотечението и съединяваха прекъснатите кръвоносни съдове. Сърдечният мускул несъмнено беше разкъсан от удара и милиони други машинки щяха да се втурнат натам и да започнат да заплитат влакънцата едно по едно. Но дотТек щеше да изчисли, че за тази операция са нужни няколко часа, а без сърце кръвта нямаше да циркулира. Така че още милиони от миниатюрните механизми щяха да се отправят със собствени сили към дробовете, за да вземат оттам кислород и да го отнесат към мозъка.

— Ти се подхлъзна — каза тя дрезгаво. В очите й все още нямаше разбиране, че аз възнамерявах да й причиня зло.

Имах още много работа. Раната щеше да бъде възстановена от дотТек и нямаше да прекъсне живота й. Аз се изправих и бутнах Енкида с крак. Вцепененото й тяло се катурна настрани. Наведох се над нея и започнах да режа врата й като с трион.

Това беше мъчна работа, тъй като острието имаше само няколко плитки зъбци. В опит да охлабя малко плътта, аз хванах ножа вертикално и наръгах врата й пет-шест пъти. Мисля че тогава прекъснах гръбначния стълб. Плисна малко кръв, но дотТек реагира бързо на ситуацията. Тя сплеска кръвоносните съдове и изтегли скъпоценната кръв от наранения участък. Това означаваше, че можех да режа, без много да цапам.

Успях да срежа по-голямата част от врата, но се оказа трудно да прекъсна еластичния и жилав хранопровод. В този момент загубих самообладание и започнах да пищя и да хлипам. Тъпата плът сякаш ми се съпротивляваше. Сякаш цялата Вселена ми се подиграваше. С няколко силни замахвания, едно или две от които отидоха встрани от целта, най-накрая отделих главата от тялото.

Тя легна в калта върху бузата си, очите й още бяха отворени и все още изглеждаха озадачени. С вълна от отвращение към нея, което вероятно беше отвращение към самия мен, аз я ритнах. Тя се търкулна в калта и спря на два-три метра от тялото.

След това аз седнах. Разплаках се. Една ужасна върволица от емоции се вихреше и бушуваше в мен, а на всичкото отгоре бях болен и уморен. Не бях убивал никого от толкова дълго време и бях забравил колко дълбоко и дивашко е това усещане. Нещо повече, това беше първият път, когато убивах някого, без буферът на дотТек да ме пази от връхлитащия хормонален порой, съпътстващ действието. Как ли нашите прадеди са вършели такива жестоки неща, без да вият и плачат, без да рухват психически?

Дъждът продължаваше да вали. От искрящо ромолене, което изпълваше въздуха, когато прободох Енкида, той се усили и нарасна до истинска буря. Капките се събираха и кръжаха над безглавото тяло, тупкаха по кожата му. Плътта й сега изглеждаше безжизнена като маджун. Аз се облегнах назад, предоставяйки лицето си на небесата, оставяйки хилядите дъждовни капки, които ме докосваха като пръсти, да свирят върху мен като на инструмент. Аз плачех и небесата също плачеха.

Бурята се усили, проехтя гръмотевица и след това дъждът започна да намалява. Сигурно съм седял там около час. Но най-вероятно са били само няколко минути.

После дъждът престана и един самотен лъч трепкаща яркожълта светлина проби облаците и се шмугна през листата. Той премина топъл по извърнатото ми нагоре лице и си отиде. Може дори да съм заспал, толкова уморен бях. Но се събудих от сърбежи и болезнени бодежи в краката си, отръсках се и избърсах ножа в няколко мокри листа. След това отидох да проверя главата.

ДотТек беше сторила нещо умно. Сега ще видиш колко е интелигентна нанотехнологията. Тя беше схванала, че главата е отделена от тялото и беше запечатала кръвоносните и лимфните съдове, за да задържи скъпоценната кръв в мозъка на Енкида. По този начин тя щеше да пази главата жива, захранвайки я с малки количества кислород, който самите наномашини абсорбираха през кожата. Но естествено тя нямаше да може да я държи жива безкрайно дълго време.

Когато отидох при главата, тя се влачеше през тревата и калта с помощта на езика. Отначало аз наистина помислих, че тя използва езика, макар че останах поразен от неговата дължина и белезникавия му цвят. Не бях забелязал да има толкова дълъг език, въпреки че (разбира се) удължените езици са достатъчно разпространена модна адаптация в т’Т. Но когато я вдигнах и я разгледах отблизо, разбрах, че това не беше език, а едно странно дълго образувание, направено (според мен) от втвърдения протеин на слюнката. ДотТек е умна, тя е интелигентна, намира решение на проблемите.

Тя се надяваше да примъкне главата до тялото, да ги настави и да ги съедини в едно. Не можеше да задвижи обезглавеното тяло, понеже такова координирано мускулно действие може да бъде ръководено само от мозъчния ствол. Но след като двете части бъдеха съединени, наномашините можеха да проявят своите трилион на брой достойнства, да възстановят мускулите и кожата, да съживят нервната тъкан. Ако си бях тръгнал оттам, вероятно след няколко дни Енкида щеше отново да бъде на крака и да се разхожда наоколо.

— Не — казах аз на отделената глава. — Не мисля, че ще стане.

Вдигнах я за ухото. Щях да я вдигна за косата, ако Енкида не я беше отрязала толкова късо, че да не може да се хване. Докато се отдалечавах от трупа, езикът се размята във въздуха и издаде къси, цвилещи звуци.

— Не — казах аз.

Той се прибра в главата на Енкида като звяр в бърлогата си. Аз повървях малко, носейки откъснатата глава, но съвсем скоро трябваше да спра, защото плачех толкова силно, че раменете ми се тресяха и я изтървах. Главата се претъркули в гниещите листа. Мисля, че паднах. Краката ме боляха. Не помня точно, понеже изглежда като сън в паметта ми.

Но аз се изправих и отново вдигнах главата. Докато една част от мен преминаваше през някаква криза, друга част хладнокръвно пресмяташе колко дълго поддържаната от дотТек глава щеше да оцелее без тялото. Вероятно не повече от няколко часа. Наномашините можеха да извличат малко кислород от въздуха и да захранват мозъка, макар и на много основно ниво. Но те не можеха да набавят храна, да изхвърлят навън отпадъците, да правят всички неща, които прави тялото. Тогава си помислих, че ако я заровя в земята, за дотТек ще бъде още по-трудно да достигне до необходимия кислород и главата щеше да умре по-скоро. Освен това, заравянето в калта щеше да затрудни онова нещо да я придвижи до тялото.

Отново понесох главата за ухото. Дъждовни вихри притичваха напред-назад из гората, като че ли бурята преследваше сама себе си. Чувах собственото си тежко и шумно дишане.

— Недей — каза главата с тъничък, шептящ гласец. — Моля те, недей.

Бях толкова изненадан, че отново я изтървах. Отне ми известно време, докато разбера какво беше направила дотТек — тя беше успяла да вкара въздух в запечатаното от нея гърло, а също и в бузите. Сега тя помагаше на Енкида да изтласка този въздух над езика и през устните и да формира думи. Без дробовете като мяхове или резонатор, гласецът беше тенекиен и едва се чуваше. Плющенето и барабаненето на дъжда почти го удавиха, но аз го чух достатъчно добре.

— Фело — каза той. — Недей.

Главата лежеше на тревата върху лявата си буза.

— Не мога да говоря с теб — казах аз и гласът ми прозвуча пискливо и разтревожено. Дадох на заден ход и трябваше да си наложа да спра. После приклекнах.

— Това не може да бъде — да говоря с теб.

— Занеси ме обратно — изшептя главата, очите й бяха отворени и ме гледаха втренчено. — Не е късно.

— Не говоря на теб — казах аз и захлупих лице в извивката на ръката си. — Спри да говориш.

— Съедини ме — каза главата. После спря и аз надзърнах към нея. Тя събираше въздух в бузите си, готова да говори още.

— Не — казах аз.

— Съедини ме — каза тя, очите й не мигаха — с тялото ми и тогава аз ще се възстановя.

— Не — казах аз.

Тя изшептя още нещо, но несвързано. После устните й млъкнаха.

Дъждът се лееше приспивно.

Аз седнах и дълго гледах неподвижната глава, не знам колко дълго. После изведнъж се изправих, трескав и пълен с енергия, отчупих клон от едно дърво и изкопах с него дупка в калта с леко покарала трева. Когато свърших и тръгнах да взема главата, внезапно изпитах увереност, че дупката не е достатъчно дълбока, така че се върнах обратно и продължих да копая, изгребвайки мократа пръст с припряни движения. Най-после спрях, излязох от изкопа и отидох при главата. Опитах се да се стегна, за да я вдигна отново, но не успях. Може би съм страхливец. Започнах да я побутвам с крак към дупката, сякаш играех футбол. Очаквах да каже нещо, но тя мълчеше. Най-после я прекатурих през ръба на дупката и тя падна вътре с лицето надолу. После бързо заритах пръст над нея, за да я скрия. Зарових я и я скрих.

Вероятно не го свърших, както трябваше, но бях много възбуден. Ако имах твоето спокойствие и хладнокръвие, камъко! Само ако ги имах! Накрая избягах, преди да съм приключил напълно със заравянето. Тичах безумно из гората, заобикаляйки стволовете на дърветата, които се изпречваха на пътя ми.

Разбира се, с моите твърде болни крака, аз се подхлъзнах и се преметнах. Известно време лежах в калта и треперех. Треперил ли съм, плакал ли съм, не помня точно.

Скъпи камъко, сега идваме до една твърде странна част от моята лична история. Изобщо не съм сигурен, че бих могъл да споделя това лице в лице с друг човек. Не се гордея с това нещо. Но на теб, камъко, на теб мога да го кажа. Ти разбираш необходимостта от твърдост в този свят, разбираш, че единствено отграничителната линия, която сами поставяме около себе си, определя кои сме ние. Сега си представям как те вдига една голяма и загрубяла ръка с остри косми от външната страна на пръстите и с длан, прорязана като карта на звездните пътища във високоскоростното пространство. Представям си как ръката те намества в прашка и прашката те изстрелва. Представям си как летиш в свободен полет, след което се блъсваш с тъп звук в някаква плът. Ти щеше ли да се измъчваш от това, че си бил инструмент на смъртта?

След като полежах известно време на земята, аз започнах малко да се успокоявам. Образът на главата, която се местеше бавно през калта, размахвайки удължения си език, продължи да нахълтва в мислите ми. Не можех да я спра.

— Сега тя е погребана — казах на себе си аз.

После си помислих, че не мога да оставя тялото да лежи там. Двамата с Енкида не бяхме отишли много надалеч от пристанищния град, само на няколко часа път пеша. Оттук можеха да минат други хора и да видят тялото.

С мъка се изправих на крака и се опитах да се ориентирам, но беше трудно да преценя накъде да тръгна. Всички дървета ми изглеждаха еднакви. Дъждът валеше и влизаше в очите ми. Аз се присламчвах от ствол на ствол и ставах все по-отчаян и уплашен. Накрая започнах да тичам зигзагообразно и като се ловях за дърветата и клоните, се завъртах около тях. В това окаяно и възбудено състояние аз се препънах в обезглавеното тяло и се проснах в калта.

Тялото не беше помръднало. Изправих се — целият окалян и зъбите ми тракаха (но не от студ, защото дъждът беше съвсем топъл). За момент гледах тялото и след това започнах да мисля. Ето какво си мислех.

Мислех че моето тяло беше болно и вероятно умираше. Мислех си, че краката ми бяха съсипани от паразитите и инфекцията. Мислех си колко съм окаян, изморен и изтощен и преди всичко си мислех, че ако само имах известно количество дотТек в себе си, простичка дотТек като на всеки друг гражданин от световете на т’Т, тогава щях да се чувствам по-добре. Тялото ми щеше да оздравее, щях да възвърна силата си и да променя външния си вид.

Тогава си помислих: това обезглавено тяло е пълно с дотТек на Енкида. Трилиони наномашини още циркулираха в нейната кръв. И какво правеха те? Те нямаше какво да правят. Най-вероятно чакаха главата да бъде прикрепена към тялото, за да се включат в огромната задача за възстановяването на Енкида. Но главата никога нямаше да бъде прикрепена отново.

— Тя гние в пръстта — казах аз високо и се опитах да спра тракането на зъбите си. — Тя гние в пръстта.

Така че ето какво си помислих: аз трябва да използвам тази дотТек. Нуждаех се от съвсем малка популация. Оперативните параметри на наномашините са такива, че от определена базова популация, дотТек се разрастваше и се възпроизвеждаше, като извличаше суровини от своя приемник. В подобен момент хората изпитваха силно желание за приемане на определени храни, както стана с мен в затвора, когато ИИ-то се изграждаше в главата ми. Можех да ям пръст, понеже в нея има метали или сурово месо, или кората на дърветата, абсолютно всичко. Но много скоро щях да имам своя собствена популация наномашини. Мъничките механизми, които бяха обслужвали тялото на Енкида, сега щяха да обслужват моето.

Извадих ножа си (не се гордея, че направих това), отидох при тялото и започнах да режа от него парчета месо. Не се опитах да запаля огън, понеже бях прекалено уморен, а във въздуха имаше прекалено много вода. Изядох го сурово, а цели влакна се плъзгаха надолу по гърлото ми подобно на сурова змиорка. Бях гладен, но не това беше ястието, което би ми доставило наслада. Опитах се да пия от кръвта, понеже знаех, че в нея има най-голяма концентрация на дотТек. Обаче нямаше в какво да я събирам и течността се изплъзваше между пръстите ми, сякаш имаше свое собствено съзнание. Което в известен смисъл беше точно така — въпреки че как и защо дотТек би движила кръвта между пръстите ми, за да падне в калта, не знаех.

Много скоро почувствах умора или отвращение от това ядене и спрях. Убеждавах се сам, че съм погълнал достатъчно дотТек, за да изградя своя собствена популация. След това оставих нарязаното тяло и тръгнах между дърветата, докато го изгубих от погледа си. Сгуших се до дънера на едно дърво и заспах.

Камъко, аз бях изтощен. Вярвай ми, наистина беше така. Не знам колко дълго спах. Събудих се, чувствайки се още болен и уморен, но твърдо решен, че няма да оставя повече тялото да лежи на открито.

Бях изгубил клона, онзи, с помощта на който изкопах дупката за главата. Наоколо имаше други клони, но те бяха доста изгнили и аз се принудих да откърша нов — това не беше лесно нещо. Окастрих хлъзгавите вейки (което беше още по-трудно) и започнах да копая плитка канавка в калта. Имах намерение да изкопая дълбок гроб, но се уморих много бързо. Спрях и помислих малко — тялото едва ли трябваше да остане скрито завинаги. След седмица или две щях да напусна този свят и вероятно никога нямаше да се върна. (Не, реших аз, като гледах обезглавеното тяло в калта: със сигурност нямаше да се върна.) Щях да отида много надалече.

Така че накрая аз изстъргах една плитка яма, наблъсках вътре тялото и го затрупах с кал. Крайният резултат беше една твърде явна издутина в пръстта, но аз бях прекалено уморен и обезсърчен, за да направя нещо повече. Отдалечих се, залитайки между дърветата.

Трябваше да реша какво да правя по-нататък. Нещата ставаха непоносими. Сега, след като се бях отървал от Енкида, започнах да се чудя колко други хора бяха чули слуховете, за които ми каза тя и колко нашироко бе разпространена новината за моето бягство. Може би точно в този момент „полицията“ претърсваше градовете на Дъжд.

Не можех да реша кое от двете беше по-добро: да се скрия в гората за дълго, да речем за месеци, докато шумотевицата утихне или да бягам, да намеря асансьор и да се кача в орбита. Незабавно да напусна планетата. В асансьора или на орбитала имаше по-голям риск от залавяне, но ако веднъж успеех да се махна от тук, аз щях да бъда в много по-голяма безопасност. Можех да ида на някое място, не толкова варварско и примитивно, където нямаше да ставам жертва на болести и паразити.

Отново заспах и се събудих от силно гадене. До този момент бях ял много малко, без да се смята човешкото месо, но тази случка ми изглеждаше много отдалечена във времето. Тръгнах натам, накъдето смятах, че е юг, с надеждата да намеря прилична храна в пристанището и да се опитам да разбера дискретно дали „полицията“ ме търси. Чувствах огромна слабост в стомаха си. Непрекъснато си припомнях сцената с главата, която ми говореше: „Не е твърде късно.“ Мислех си: „Ще се върна в пристанището и тогава нещата ще се оправят.“

За да съм честен с теб, не знам какво си мислех.

Знам, че след час спрях и започнах да повръщам. От устата ми се изливаше течност, която изгаряше езика ми, торсът ми се присвиваше отново и отново, като че ли беше изтискван от някаква мощна външна сила — ужасно чувство. Но аз не спирах да повръщам. От носа ми излизаше течност, сълзи се лееха от очите ми, на неравномерни интервали избликваше урина. Но дори насред това страдание аз разбирах какво ставаше. То прекалено много ми напомняше за моята екзекуция.

ДотТек напускаше тялото ми.

След една безкрайна, както ми се стори, вечност от пристъпи на гадене и повръщане, аз открих, че лежа в локва от собствената си отвратителна бълвоч и плача. Всичко изглеждаше безнадеждно. Ако тогава бях пожелал да престана да съществувам, сигурен съм, че щях да го направя.

Лежах там и нищо не се беше променило. Нищо никога не се променя. След малко, само за да се отместя от вонята, аз се изправих и се примъкнах до едно от дърветата. Настаних се там, с гръб към ствола и седях така много дълго.

Потънах в някаква празнота. Пространството между дърветата беше влажна палитра от цветове, преливащи се един в друг — черното на калта, сивото на изхвърлените от мен течности, зеленото на тревата и новите листа, кафявото на гниещите листа. Водата струеше във въздуха около мен на бързи редуващи се приливи. Имаше периоди на затишие, когато не можеше да се направи разлика между бавното спускане на една идеална дъждовна капка надолу по кората и придвижването на някой бръмбар. След това се чуваше фанфар от гръмотевица и въздухът отново се пълнеше с вода, която галопираше надолу, раздрусваше всичко и пляскаше по тялото ми.

Може и да съм заспал. Главата ми беше празна.

Беше ясно (помислих си аз, когато силата на мисълта започна да се връща в главата ми), че дотТек ме беше напуснала. Беше отказала да ме приеме. Не можех да си представя поради каква причина бе станало това. Помислих си за две възможности. Може би програмата, която екзекуторът беше инсталирал в моята оригинална популация, за да я накара да ме напусне, все още се спотайваше някъде в тялото ми. Но това не беше особено вероятно, понеже самата програма също беше дотТек. В тялото ми нямаше дотТек, следователно нямаше място където програмата да се скрие. После си помислих, че може би самата дотТек бе решила да не бъде част от мен. Тя е особено нещо, нанотехнологията и ние хората едва започваме да я разбираме. Но тя е интелигентна сила или поне псевдо-интелигентна. И трябва да бъде такава — тя трябва да решава проблеми, да измисля най-добрите начини за действие, да интерпретира своята околна среда, за да може да помогне на стопанина си по най-добрия начин. Може би дотТек на Енкида знаеше, че аз я бях убил и просто отказваше да помогне на нейния убиец. Може би правеше етичен избор.

Аз отново задрямах. Чувствах се слаб и пресушен.

Когато се събудих, започнах да чувам гласовете.

5-ти ден

Камъко,

Гласове в главата ми. Същият многопластов глас като преди. Това беше моето ИИ.

— Обаче ти си мъртво — казах аз, чувствайки се трескаво. Част от мен знаеше, че това беше поредната халюцинация и беше разтревожена от мисълта, че можеха да ме връхлетят нови видения, че Енкида можеше да се подаде от земята и да ме обвини с писък и насочен пръст. Аз бях болен.

Окей, окей, каза ИИ-то или каквото там си измисляше мозъкът ми. Не си в добра форма, нали знаеш това?

— Ти умря, — казах аз безмълвно. Трябваше да направя голямо усилие да се концентрирам, за да накарам думите да се оформят в ума ми. — Свръхсветлинното пътуване те развали.

В затвора бяха посяти семената на няколко ИИ-та, каза то. Звучеше точно като последното ИИ — същият неестествен троен глас, който на практика беше един глас, същият сардоничен маниер. Мислеше ли, че твоите работодатели щяха да пропуснат такава добра възможност?

Моите работодатели, помислих си аз. Почти бях забравил за тях.

Ти уби някого, каза ИИ-то.

Със своя непоследователен маниер аз почти бях повярвал, че ИИ-то беше истинско, а не някакъв фантомен глас. Но това твърдение ме хвърли в другата крайност.

— Откъде можеш да знаеш това? — попитах високо аз и гласът ми прозвуча раздразнено.

Виждам го в твоите спомени.

— Ти нямаш достъп до спомените ми — заявих аз, сигурен в правотата си, — докато не ги изрека на глас.

Под онази купчина там има едно тяло.

— Не можеш да знаеш това — казах отново аз, паникьосан. Мисля че дълбоко в себе си бях уплашен, че моето провинение по някакъв начин беше станало всеобщо достояние.

Ако не мога да го знам, попита ИИ-то твърде логично, тогава откъде го знам?

Това беше мъчен въпрос. Затворих очите си и започнах да си пея, за да заглуша гласа му, но то просто ме изчака да спра.

Забрави ли сделката, която сключи, каза то, когато за малко настъпи тишина. Когато се съгласи на бягството, когато беше още в затвора?

— Не — отвърнах сърдито аз.

И какво си направил по този въпрос?

Моето ИИ каза — ти — каза (аз бях объркан). Ти, или моето тогавашно ИИ, както и да е, каза, че аз трябва да остана на Дъжд за известно време.

То — аз — който и да е — може би е било по-сериозно засегнато от междузвездното пътуване, отколкото е проличало. Не мога да повярвам, че ти е казало да изминеш целия този път дотук — толкова далеч на юг.

— Не — съгласих се аз. — Това беше моя идея.

Твоя беше идеята да се отдалечиш толкова от асансьора? Ами ако се налагаше да напуснеш спешно света?

Не отговорих на това. Дъждът валеше чист и благоуханен.

Погледни само какво стори в този свят, каза ИИ-то. Едно нищо. Уби едно човешко същество и за какво? Ти си жалък.

Тъкмо щях да заключа, че това ИИ беше далеч по-малко дружелюбно от последното, когато сам се прекъснах, понеже това означаваше, че приемам ИИ-то за истинско, а не за халюцинация. Това можеше да е просто начин моят мозък да атакува сам себе си.

Нека да ти кажа нещо за теб самия, продължи ИИ-то. Може би това ще ти изясни защо беше избран да извършиш престъплението. Виж времето прекарано тук! Ти се движеше сред хиляди уникални, очарователни човешки същества и не забеляза нито едно от тях. Единственият човек, когото забеляза, единственият, чието име си даде труда да научиш е този, когото уби. При това ти й обърна внимание само защото тя те следваше с необикновено упорство.

Отново ме разтревожи фактът, че това ИИ знаеше толкова много.

— Всъщност ти къде беше, — попитах аз. — Защо ти отне толкова време да се появиш?

Не сменяй темата! Ти си най-егоцентричното човешко същество в целия т’Т. Това е сигурно. По някаква странна причина на теб ти липсват основните човешки емпатични способности. Ти едва забелязваш, че съществуват и други хора.

Не знам, скъпи камъко. Ти как мислиш? Може в разказа ми да липсват други хора, но мисля, че забелязвам нещата около себе си. Забелязвах точните очертания на струйките вода, които заплитаха подобни на въжета нишки по нащърбената болнава кора на дърветата отсреща. Забелязвах миризмите на пръст и метали във въздуха. Но ИИ-то имаше предвид друго.

С колко хора си се запознал, откакто пристигна на Дъжд? С николко. От тези, които те потърсиха и ти се представиха приятелски, колко помниш? Единствено онзи индивид, който се прилепи така плътно към теб, че трябваше да я убиеш?

— Не разбирам, — казах аз, — какво искаш да кажеш.

Няма нищо за казване, отвърна ИИ-то. Именно затова си толкова подходящ за работата, която твоите работодатели искат да свършиш. Искам само да ти напомня, че те съществуват — не забравяй това!

— Сигурен съм, че е така, — отвърнах аз. — Сега съм извън звездата-затвор, значи някой ме е извадил оттам.

Те го направиха. И ти напомням, че искат сделката да бъде спазена. Ако не го направиш, те ще те върнат обратно в затвора. Разбираш ли?

— Знам, знам — занервничих аз. — Не съм забравил.

В такъв случай едва ли ще искаш да стоиш тук. На границата с Купа има един усамотен малък свят. Ще отпътуваш за Нарцисус и после за Ну Фалоу. Оттам ще отидеш на тази планета и ще извършиш поръчката.

— Да ги убия всичките — застенах аз. — Но как ще го направя?

Това е твой проблем, затова си нает. Трябва да го направиш и то изцяло — всички хора трябва да загинат, никой не трябва да остане жив.

Това го разбрах, но…

— ДотТек не иска да живее в моето тяло — заридах на глас аз.

Знам.

— Аз съм болен! Боли ме!

Знам. Знам. Ще ти дам съвет как да лекуваш раните си. Те ще се подобрят.

— Защо дотТек не иска да стои в тялото ми? — стенех аз. — Тя е проектирана да ни помага. Предполага се, че трябва да ни помага. Но тя не иска да ми помогне!

Знам.

— Защото съм лош човек ли? Затова ли?

Лош човек, повтори ИИ-то, но не каза нищо повече. Тогава дъждът заваля отново и този път плющеше по листата необуздано, подобно на внезапно разсърдено дете.

Към Нарцисус

1-ви ден

Скъпи камъко,

Как точно щях да го направя? Този проблем не даваше мира на мислите ми и ти, естествено, очакваш да поговорим за това. По какъв начин щях да убия онези хора — цял един свят, това не е лесно нещо! Вече имаш представа, скъпи камъко, колко трудно се убиват човешки същества, когато телата им са поддържани от дотТек. Убиването на един-единствен индивид, като Енкида, ми беше коствало цялата сила и воля. Умножи това по толкова много хора. Колко много ли?

Много, прекалено много.

Толкова много човешки същества, камъко мой, че оставаш шашардисан, само като чуеш числото. Парадоксално, но децата схващат по-лесно такива неща. Усещането е като стремително покачване по ска̀лата или както, когато нощем изведнъж се стряскаш, понеже ти се е сторило, че светът рязко се завърта около оста си до вертикално положение и те изсипва. Същото остро паническо чувство, като спазъм. Естествено, след малко то се успокоява, но за един миг всичко е преобърнато. Няма как да знаеш за какво говоря, камъко (но ти, докторке, дето ни подслушваш, ти знаеш). Е добре, това, за което говоря, прилича горе-долу на следното. Известно ти е, че Вселената съдържа много милиони галактики, но тъй като милиони не ти говори нищо, ти просто се изтърсваш върху една от тях. Ето тази например! Здрасти! Обаче въпросната галактика съдържа четиристотин милиона звезди и числото пак се размива в ума ти, така че пак стесняваш рязко полезрението само до една звезда. Около тази звезда има няколко планети, а на ето тази планета има шестдесет милиона човешки същества. Чукни шест пъти и добави още десет и това горе-долу ще го разбереш, но после пак идва милиони, така че ти мълчаливо коригираш фокуса и слизаш до ска̀лата на едно отделно същество. Тъй като ти също си нещо отделно, ще можеш да разбереш отделното. Не, не, чакай, вътре в този човек има милиарди наномашини — хиляди милиони, като всяка една е построена от изкусно съединени греди и подпори от атоми, от двигатели и невронни вратички. Сега затвори очи и слез до нивото на тези машинки. Те живеят в потока, който пулсира в големите кръвоносни съдове, на фона на думкащите и барабанящи сърдечни удари и електрическото пукане на възпламеняващите се нерви. Тук вече картината ти става по-ясна, защото въпреки че тези строителни блокчета, атомите, са делими, те могат да бъдат разбити едва на десетина съставни части, след които се достига до фундаменталната искряща бодливост на пространство-времето, от което са направени всички неща. Една такава машинка, един екземпляр дотТек е точно като един индивид — тя се движи из своята среда и върши определена работа, пред нея се изправят проблеми и тя ги решава. Дотук добре, но точно тогава ужасният шеметен спазъм се връща — за миг цялата перспектива се отваря обратно до самия връх, до милиардите наномашини в милиардите човешки индивиди около всяка от милиардите звезди в милиардите галактики.

Политаш надолу…

И тогава се събуждаш, вкопчен в дюшека. Понеже не искаш да убиеш всичките тези неща. Трябва да унищожиш само шестдесет милиона хора на една планета, обикаляща около една звезда. В известен смисъл това е по-лесно, отколкото да убиеш един индивид. Сега измисли как да го направиш. Ако го измислиш, все едно че си свършил цялата работа.

Дали ми е минавало през ум да не го направя? Но тогава трябваше да се върна в затвора. Ах, да, избор. Извършваш престъпление и си свободен, не извършваш престъпление и се връщаш в затвора. Когато умът ми се възстанови достатъчно след хаоса на лудостта, породена от страха от преследване и изострена от боледуването на Дъжд, аз наистина премислих възможностите. И реших, че най-напред и преди всичко не желаех да се върна в затвора.

Исках също така да видя какво щеше да се случи по-нататък. Да, с това изречение като че ли изразявам най-точно своята душевна нагласа[1]. Бях любопитен да узная кой ме бе наел да убия онези хора. Исках да знам кой и защо, но преди всичко исках да знам защо. Моето ново ИИ — ако това, което се спотайваше в главата ми наистина бе ИИ, а не някаква моя параноична самозаблуда, породена от болест и поквара — моето ново ИИ беше далеч по-малко приветливо от предишното.

— Ти знаеш — настоявах аз. — Ти знаеш.

Нямам какво да кажа за това.

— Кажи ми!

Нищо, нищо. О, о, о, о. Обаче аз пътувах и се оглеждах около себе си. В продължение на много години бях изолиран от всякакви новини и култура. Сега бях като дете, което учеше всичко за първи път. Понякога си мислех за Агифо-3-акка, който живееше в разпльокания си космически кораб, отдал себе си и живота си на изучаването на Голямата гравитационна просека. Той беше затворен в себе си точно толкова, колкото бях аз в затвора. По-късно щях да завиждам на неговата целенасоченост; за момента обаче, бях зажаднял за знания от световете на т’Т. Моят ум беше като пресушен. Исках да знам всичко, което беше станало в мое отсъствие.

[1] Трудно за буквален превод: в глисѐ глаголът коплан означава „очаквам с нетърпение“, „искам да разбера какво ще се случи по-нататък“ и има много сродни думи — например в прозата или в поетичния жанр Анакоплан, в който литературата се характеризира главно с естетиката на наративното очакване. Фразата на Ае е много по-кратка или „по-чиста“ (блака), в оригинал: Алцо, йес копланар. ↑

2-ри ден

Камъко,

Живях на Дъжд още шест или седем месеца, като новото ИИ осигуряваше в главата ми постоянен и безспирен коментар. Едно от нещата, които ме притесняваха относно новото превъплъщение на моя ментален глас беше, че когато най-после успях да се измъкна — когато стигнах до орбита и обвит в пяна се понесох със свръхсветлинна скорост в пространството — моето ИИ дойде с мен. Всичко си беше както обикновено — затворената и успокояваща утроба на пяната, липсата на всякакви сетивни възприятия, профучаването през нищото, стотиците светлинни години нищо.

Пристигнах в Нарцисус Тупорилов, голяма система с няколко свята. Усещането беше обичайното — като да се събудиш от приятен сън — едно леко усукващо и теглещо чувство в дълбините на костите и придърпване, причиняващо гадене в стомаха. Намирах се на една от прочутите плоски платформи на Нарцисус и един едър мъж отмиваше пяната от мен. Той беше покрит целия със сини, подобни на върви коси, които се спускаха от върха на уголемената му глава над лицето и тила и надолу над голия му торс. Забелязах, че има грозни крака, обути в износени торбести панталони, с големи дупки в плата, от които стърчаха странни малки бодили.

След дългия преход забелязваш точно такива дребни детайли. Свръхсветлинното пътуване пораздрусва ума и предизвиква състояние на полутранс. Понякога са нужни няколко часа след пристигането, за да се отърсиш от това аутистично, свръхнаблюдателно и лишено от мисли състояние на ума. То е свързано с многократните квантови сътресения при пътуването със свръхсветлинна скорост или поне така го разбирам аз.

Но моето ИИ не изглеждаше засегнато от пътуването. Веднага щом умът ми заработи достатъчно добре, за да възприема, то заговори. Прекарай тук една седмица, каза ми то. Слез долу в света. Тук има една информация, която ще ти бъде нужна. С нея ще можеш да отпътуваш за Ну Фалоу и оттам към твоята мишена.

— Чакай — казах аз, все още замаян. — Ти звучиш съвсем смислено.

Моля?

— Моето последно ИИ — казах аз, като трудно съставях изречението, — беше разбъркано от свръхсветлинното пътуване. Обикновено така се получава с ИИ-тата. Това го знам. Не сте гъвкави като органичните умове. Квантовият удар поврежда способността ви да оперирате.

Казах нещо такова. Може би не бях толкова красноречив, колкото се изкарвам сега, но смисълът беше този. В действителност (сега си спомням), аз бях разговарял вече три или четири пъти с ИИ-то, когато умствената ми концентрация се възвърна и забелязах, че в яснотата, с която то ми говори, има нещо нередно.

Глупости, каза то. Виж, нямаме много време. Скоро трябва да се придвижим към Ну Фалоу.

Тук нещо не е наред.

Аз съм ново ИИ, каза грубо ИИ-то. Мисли за това като за процес, при който старите ИИ-та снасят яйца, или… по-добре да ги наречем ларви. Програмата на едно ИИ може да се съхранява в старомоден линеарен процесор. Когато свръхсветлинното пътуване приключи, от нея може да порасне ново ИИ.

В това обяснение нямаше много смисъл. Кога беше успяло да израсте новото ИИ? Можеха ли ИИ-тата наистина да преодоляват свръхсветлинното пътуване по този начин? Не мислех така. Това на свой ред ме накара да се замисля дали гласът не беше една шизофренна част от мен самия, а не изкуствен интелект. Също така не харесвах и думата „ларви“. Твърде много ми напомняше за моите преживявания с личинките на Дъжд.

— Защо трябва да убия всички хора на онзи свят, ИИ? — попитах аз, докато се редях на опашката за планетарния асансьор.

Не мога да ти кажа, млъкни! Не говори така силно! Говори наум! Тези хора ще те чуят! Представяш ли си да чуят едно такова изречение!

Но другите хора, дори и да бяха подслушали думите ми сред брътвежа на собствените си разговори, нямаше да запомнят чутото. Това, което казвах, не представляваше предизвикателство към виждането им за вселената. За тях да убиваш хора беше лишено от смисъл.

— Защо трябва да убия тези хора? — повторих аз, изговаряйки го наум. — ИИ, кажи ми.

Не мога да ти кажа, стига вече.

— Защо?

Не мога да ти кажа. Това е всичко.

Но аз не спирах да мисля, като същевременно се мъчех да заровя тези мисли в някоя далечна част на мозъка си извън речевите участъци, че то вероятно не знаеше повече от мен. Може би за цялата работа то знаеше съвсем същото, което знаех и аз, понеже то бях аз, една друга част от мен. Помислих си също, че ако това е така, едва ли имаше значение, че не оформям тази мисъл в думи. Аз можех да се подслушвам във всяко място от своя мозък.

Камъко, сигурно намираш за доста противоречиво това, че аз изобщо си правех труда да проумея нещата. Никога не бях изпитвал съмнение, че има някаква външна сила, която искаше от мен да извърша огромното престъпление. В края на краищата бях измъкнат от затвора — не вярвах, че съм достатъчно изобретателен да се измъкна сам. Освен това навън бях посрещнат от Агифо-3-акка и неговия шеметен космически кораб. Не виждах как бих могъл да уредя сам това рандеву от затвора — и със сигурност не виждах как бих могъл да го уредя и после да забравя, че съм го уредил. И ако зад масовото убийство, което бях нает да извърша, не стоеше външна сила, тогава защо щях да го правя?

През първите няколко дни на Нарцисус аз се терзаех от тези мисли. Ами ако бях загубил част от паметта си? Ами ако имаше нещо в моето минало, което ме водеше към това грандиозно престъпление, короната на един живот, напълно различен от перфектните утопични съществувания на останалите хора в световете на т’Т? Тази безукорна околна среда, съчетана с безукорно физическо здраве, почти неотменно пораждаше безукорни ментални състояния. Но моето умствено здраве беше нестабилно и изолирано от перфектните общества на т’Т, а перфектното ми физическо здраве се превърна в далечен спомен, след като екзекуторката го оперира от мен. Може би бях прекалено луд, за да си давам сметка колко съм луд. Но аз отново стигнах до заключението, че очевидно бях достатъчно здрав, след като изпитвах съмнения в здравия си разум (това е човешка логика, камъко, ние хората разсъждаваме така през цялото време). Ако наистина бях луд, мислех си аз, със сигурност нямаше да знам, че съм луд, нали? Не стоят ли така нещата с лудостта? Самото безпокойство за това, че съм луд не гарантираше ли психическото ми здраве по един перверзен начин?

Трябва да спреш да мислиш за тези неща, намеси се ИИ-то, като че ли подслушваше мислите ми — като че ли беше в състояние да прави това! Този начин на мислене няма да ти помогне да си свършиш работата. И аз веднага започвах да се тормозя.

3-ти ден

Скъпи камъко,

Нарцисус е свят на шеметно високи естествени вертикални образувания. Понякога го наричат „Светът на процепите“. По-голямата част от планетата е покрита с комплекси от клисури, дълбоки около километър и скалисти чукари, увенчани със скални върхове във вид на остри кулички, някои от които са толкова високи, че на практика излизат извън атмосферата. Това е един разломѐн свят с много малко равнинни места. В южния полярен континент има неголеми високоразположени равнини, из които пасат някакви дребни местни животни. По-голямата част от останалия свят, обаче, е поделена между главоломно високи и стръмни геологически структури с изумително суров вид и издължени водни басейни, които местните наричат „океани“. Всъщност на Нарцисус няма нито един достатъчно голям воден басейн, който да заслужава името „океан“. Повечето вода на планетата се спотайва в дълбоки, черни, застояли езера на дъното на хилядите процепи. Много рядко тези процепи се сливат един в друг и образуват триъгълник, в който стените на каньона ограждат обширно водно пространство. Но тези характеристики са присъщи повече на езеро, отколкото на море.

Погледнато от Космоса, има нещо изящно във филигранните природни форми на Нарцисус, особено в разнообразните образувания от самотно стоящи скали, които се издигат до десетки километри височина. Изострени като ножове от ветровете, някои от тези структури са дебели само няколко метра, но всички са високи най-малко стотина метра, а някои достигат километри височина. Обикновено те са разположени на групи — стотици огромни триъгълни форми, подобни на зъбци, които достигат високо в небето и които съществуват благодарение на особената ивичеста структура на нововулканичните скали, както и на относително слабата гравитация на планетата. От орбита тези неща приличат по-малко на зъби и повече на косѝ или на палмови клончета, толкова фини, че е направо чудо как не се чупят. Възможно е човек да направи скок от синхронизираната орбита до върха на някои от по-големите скални структури и след това да се спусне като със ски надолу към обитаемите нива на планетата. Аз не съм го правил, но са ми казвали, че „спускането със ски“ трябва да стане в запечатан контейнер.

Преди хората да дойдат в този свят, атмосферата била съставена от ясно разграничими и устойчиви метеорологични системи. В най-долните нива, там където черната ленива вода лежи на дъното на големи естествени цепнатини и шахти, се таяли по-тежките газове, които са и напълно отровни — въглероден двуокис и хлор. В по-високите нива, докъдето достигат повечето от скалистите върхове, имало богата на азот атмосфера, която осигурявала въздуха за стадата тревопасни животни, обитаващи южното плато. Още по-нагоре, въздухът постепенно изтънявал до аргони и озони и там кристалнобели облаци се плъзгали край редките скалисти върхове, открояващи се на фона на ясносиньото небе.

Тогава пристигнали хората, подсилени от дотТек и променили света, за да им е удобен. Те донесли кислород и адаптирали тревопасните от южните равнини, за да не бъдат убити от него, изпомпали отровните газове от по-ниските райони и си построили градове. Поради по-тежкия въздух и разрушаването на екосистемата, ерозията променила своите навици, но това е нормално.

Хората издълбавали домовете си в стените на каньоните или ги строели върху малобройните хоризонтални повърхности. Някои от процепите били толкова тесни, че човек можел да се пресегне през отворения прозорец на дома си и да се здрависа с хората, живеещи отсреща. В други случаи, между двете стени на процепа имало много метри и дори километри разстояние. Именно тук нарцисианците започнали да развиват своите характерни и прочути в т’Т строителни навици — те опъвали диамантени кабели от стена до стена и плетяли красиви и сложно устроени паяжини. По-младите поколения нарцисианци предпочитали да живеят върху тези кабелни пасажи. Те се придвижвали от жица на жица, като балансирали върху плоскости или се изкатервали нагоре и се спускали по наклонените струни. По-късно хората започнали да изплитат гъсти мрежи и върху тези плетеници от кабели израствали цели градове. Скоро се появили десетки хиляди от тези общества-паяжини, които се разполагали между стените на каньона или в някои редки случаи — от един скален връх до друг.

Това са любопитни и твърде страховити места, тези кабелни градове. За типичния нарцисианец е въпрос на чест мрежата му да не бъде изплетена прекалено гъсто, така че винаги има зеещи дупки и големи хлабави участъци Опитните обитатели на кабела се придвижват из градовете със спираща дъха ловкост, но другите хора, естествено, падат. Обикновено разстоянието от тези несигурни, подобни на паяжини, орлови гнезда до дъното е много голямо, а водата там е студена, черна и постоянно се намира в сянка. Нещо повече, в продължение на хилядолетия плискащата се долу вода е излъскала стените до съвършена гладкост, така че е изключително трудно да се изкатериш нагоре. Тъмните води са обитавани от някакви създания, вегетиращи червеи, които достигат до големи дължини. Говори се, че те с радост поглъщат всичко, което цопне долу.

Някои от падналите хора се завръщат, по един или друг маршрут, спасени от приятели или благодарение на собствените си усилия. Но други не се завръщат, което само увеличава магията и постоянната възбуда от живота в тези общества-паяжини. Бих добавил, скъпи камъко, че по-голямата част от населението живее в по-конвенционални жилища — кухини, издълбани в стените или в самите скални върхове. След известно време животът в постоянна опасност става отегчителен и тогава можеш просто да се оттеглиш в някой от многобройните издълбани домове със свързани проходи и сложни вътрешни пространства.

Някои хора тук водят по-самотен живот. Те си издълбават дом, разположен високо в някоя от каменните кулички, пронизващи небето. По време на престоя си в този свят, аз посетих един такъв дом и той носеше атмосферата на древно отшелническо убежище. Хиляди стъпала бяха вдълбани в гръбнака на един скален връх с остри очертания и наклон. Те отвеждаха много високо, там където въздухът е толкова разреден, че на човек без дотТек като мен му е много трудно да диша. Там, в скалата беше издълбано едностайно обиталище с вход и широки прозорци от стъклопластмаса. Гледката беше прекрасна и грабваше дъха.

4-ти ден

Скъпи камъко,

И така, аз слязох от орбиталното пространство на Нарцисус и прекарах няколко дни в един от градовете на платото, след което взех кола-птица до Ру-денеттер, един от по-големите градове в процепите[1]. Остани тук няколко дни, инструктира ме моето ИИ. После ще трябва да потърсиш един от гранитните върхове. Там има нещо, което ни е нужно.

— Все по-често си мисля — казах аз гласно, — че може би ти не си нищо повече от плод на моето въображение.

Пшшт!, каза ИИ-то или по-скоро направи подобен звук в главата ми.

Ру-денеттер беше град на младите хора. Известна първа спирка за туристите, той беше пълен с всичките му модни приумици и забележителности, които биха заинтересували един пътешественик. Този град, в който не съществуваха „парични“ затруднения или други такива идиотщини, беше претъпкан с току-що пораснали хора. Те се наслаждаваха на свободата си, след като най-после бяха загърбили дългите години детство.

Самият процеп на Ру-денеттер беше широк около триста метра и сложната плетеница от кабели и въжета, които се простираха като мостове над пропастта, представляваше едно чудо от преплитащи се линии, отрупани с хора, катерещи се напред-назад, както и с аналози на сгради, спортни съоръжения и театри. От двете страни на процепа бяха разположени големи обществени пространства — изкуствени пещери, издълбани в стените на каньона — където човек можеше да получи всякакви наркотици и алкохолни питиета. Някои посетители предпочитаха да се изтягат върху диваните край прозорците или на балконите и да гледат какво става по мрежата. За други, вълнението от престоя върху мрежата, който носеше привкуса на опасност, беше твърде голямо изкушение.

Мрежата беше най-оживена при върха на каньона, където беше най-светло. Колкото по-надолу се слизаше в процепа, толкова повече намаляваше дневната светлина, докато се стигнеше до ниво, където през двадесет и единчасовия ден имаше само няколко минути светлина по обяд. Малцина обитаваха тези дълбини.

Все още несъвзел се от космическото пътуване и тъй като без дотТек ми беше нужно по-дълго време за възстановяване, аз прекарах първите няколко дни в един бар, наречен „Алес“. Навън през прозореца на бара се виждаха десетина тънки индивиди, които се придвижваха с подскачания отляво надясно, някакъв вид раса. Само няколко дни, нали, сгълча ме ИИ-то. Почини си малко, но после трябва да приберем онази информация. Тогава ще можеш да се заемеш с твоята работа.

— Бързаме ли да унищожим онези хора? Може би трябва да го направим до определена дата? — попитах сънливо аз, понеже възприятията ми бяха приятно вцепенени и лепкави от голдуоша[2]

Всъщност, не е точно така, отвърна ИИ-то.

Тогава ще изчакам още малко.

Изчакай повече и твоите работодатели ще те предадат на полицията.

Тази закана премина покрай жужащото пиянско вцепенение, в което бях изпаднал, и аз с мъка се обърнах на кушетката. Навън една млада жена прелиташе от корда на корда, като при по-дългите скокове си помагаше с плоска дъска, подобна на крило, която държеше над главата си. Аз се помъчих да видя дали дъската има дръжки или жената просто (и опасно) я държеше с голи ръце.

— Каква е тази информация, за която толкова отчаяно настояваш? — попитах аз и сега клепачите ми определено падаха.

ИИ-то може и да ми е отговорило, но аз вече бях потънал в дълбока дрямка.

[1] Глисѐ има редица синоними, които тук са преведени като „процеп“, „каньон“, „клисура“ или „шахта“. Нарцисианската дума за такива природни особености е Ру, която по-точно означава „път“ или „място за минаване, пасаж“. Обикновено Ае описва тези особености, използвайки думи с по-общо значение (кравер, кавер, врале и т.н.). ↑

[2] Дорфреж, широко разпространена алкохолна напитка в т’Т. ↑

5-ти ден

Скъпи камъко,

Мисля, че на този етап моето тяло започваше да привиква към съществуването без дотТек. Със сигурност сега то беше малко по-силно отпреди.

Носът ми течеше непрекъснато и съответно дишането ми бе съпроводено от клокочещи и хъркащи звуци, но кожата ми беше почти излекувана. Плътните бразди от белези ми придаваха стряскащ и дори екзотичен вид. Всъщност след като дотТек напусна тялото ми, аз се бях върнал към естествения природен статус и сега като цяло изглеждах твърде обикновен. Не се откроявах сред тълпата, което на свой ред ефективно компенсираше особените ми белези. По-скоро приличах на обикновен метал, който иска да мине за рядка скъпоценност. Имах малка брада, точно под брадичката — около десетина хвърчащи косъма. По време на болестта бях свалил килограми, след което ги бях възстановил на особени места. Пътуването от Дъжд до Нарцисус ми беше подействало като почивка. За времето, за което пристигнах, по-голямата част от инфекцията беше изчистена от моя метаболизъм.

С други думи, аз нямах истинска нужда да си почивам в бар „Алес“. Но умът ми още беше прекалено тромав, за да мога да върша нещо друго. Ето защо за времето, необходимо за пълното му възстановяване от дезориентацията, аз бях открил в този бар едно приятно, миниатюрно общество.

— Повечето пътници — каза един блед мъж, като се приближи към мен, — отсядат тук за ден или два, след което продължават нататък. Отиват в други градове или пък се изкатерват в града-паяжина, понеже са хипнотизирани от него.

— Понякога — каза един друг, много нисък индивид, — те падат. Това си заслужава да се види.

— Но ти си тук повече от седмица — каза бледият мъж. — Планираш ли да останеш?

— Засега — кимнах му аз.

— Тогава предполагам — отговори той, — че би трябвало да ти кажа „добре дошъл“, както е редно.

Той кимна към мен. Името му, каза той, било Дитл. Беше направил много и твърде изобретателни адаптации на тялото си, имащи отношение главно към дъвченето. Първото нещо, което забелязах в него беше, че зъбите му бяха преоформени от дотТек във вид на гребен от фини игли. Когато дойде по-близо и седна до мен на дивана, аз видях, че ноздрите му, по-широки и по-плоски от нормалното, също имаха отвътре две редици малки кучешки зъби. Тези ноздри можеха да се отварят и затварят подобно на мънички усти и понякога той ядеше с тях, като завираше носа си в храната и отхапваше миниатюрни хапчици от сладки картофи и питки. Клепачите му също бяха снабдени с деликатни зъби, които бяха извити навън, за да не драскат роговиците и се зацепваха едни в други, когато мигаше. Не го опознах достатъчно отблизо, за да установя дали всичките му отвори бяха обзъбени по същия начин.

— Привет, Дитл — отвърнах аз. — Моето име е Джазба. — Реших да не използвам измисленото име, с което си бях послужил на Дъжд, в случай че подробности около убийството на Енкида излязат наяве.

— Джазба — повтори той. — Странно име. Това е Клабиер.

Той махна по посока на другия индивид, една миньонка с блестяща синьо-кафява кожа.

— Вие сигурно сте редовни посетители тук? — попитах аз.

— От години вече. Има и други. Дойдохме на Нарцисус като пътешественици от къде ли не.

— Аз съм от Йерусалим — каза Клабиер. Гласът й, въпреки дребното й тяло, беше изненадващо дълбок и плътен.

— Известно време правехме като другите туристи. Катерехме се по върховете, скачахме от кабел на кабел в обществата-паяжини, всички тези работи.

— О, да — кимна Клабиер.

— После се отегчихме. Но не продължихме по-нататък, а се окопахме тук с още десетина единомишленици. Сега се занимаваме с политика.

— Политика — каза Клабиер.

— Къде са останалите? — попитах аз.

Истината беше, че през първата седмица от престоя си аз дотолкова се бях удавил в голдуош, че едва забелязвах храната, камо ли хората около мен.

— Те все още обичат да се катерят — отговори Дитл. — От време на време отиват и овършават по някой връх-игла. Но след седмица или две ще бъдат тук. Политика! Това е най-последната мода, не само тук, но нагоре по цялата граница между т’Т и Езика. Чак до Ну Хирш в Асклерот всеки говори само за това.

Настъпи пауза, обвита с аурата на значимостта. Накрая Дитл проговори:

— Ти искаш ли да се включиш?

— Окей — отвърнах аз, а в същото време моето ИИ казваше: Не, не, какво правиш? Трябва да се измъкнеш оттук, ние трябва да вземем това, за което сме дошли! Но аз пренебрегнах гласа му.

— Окей — потвърди Дитл.

— Харесват ми белезите ти — каза Клабиер, когато си тръгваха. — Много са шик.

Здрачи се. Залезът над стената на каньона боядиса отсрещния връх с цвета на лунички, отрязана дървесина, ембър[1] и минзухарено жълто. Аз наблюдавах как неколцина души се засилваха по тераските и се втурваха по най-близките кабели. Те се хвърляха един към друг, финтираха и скачаха, ловяха се с ръце за кабелите и се изтегляха нагоре. Всички обикаляха наоколо без да си поемат дъх. Аз ги наблюдавах омаян, предполагайки, че това е някакъв вид игра на гоненица.

Мракът стана плътен и гъст. Светлини, някои в стените на каньона, други — закрепени върху кабелите или провесени надолу, светваха една след друга. Отначало те приличаха на свити юмруци, които после се разтваряха и се превръщаха в длани или в морски звезди. Скоро целият каньон беше осеян с блещукащи светлинки. Самите кабели също проблясваха и разсичаха пространството от връх до връх с плетеница от греещи линии.

В следващите дни аз се сприятелих с около десетина души от „политическата“ група, но останах най-близък с Клабиер и Дитл. Установих, че това беше само една от стотиците „политически“ групи, пръснати из южното полукълбо на планетата, групи, с които ние (както свикнах да мисля) бяхме в постоянна връзка. Такива имало още много хиляди, увериха ме другите. Те изниквали непрекъснато и навсякъде по протежение на граничните участъци на т’Т.

Политиката е новата мода, казаха те.

Дискусията обикновено започваше към края на деня. Сутрин аз се наливах с алкохол или голдуош, докато се гипсирах. Следобед спях и когато се събуждах, пиех стимулант със захар. Това ме разсънваше достатъчно, за да присъствам на дискусиите, но не чак толкова, че да вземам участие.

Политиката, скъпи камъко, е древно изкуство, подобно на някои спортове или на градинарството. Преди утопичните дни на т’Т, човешкото общуване е представлявало една игра на надмощие и подчинение. Индивиди, които не били в състояние да съществуват сами, жертвали определени аспекти от живота си, за да се присъединят към някоя по-голяма група. Характерната и сложна динамика на тези жертви, както и стратегиите за контрол били наричани „политика“. Те почти не намират съответствие в световете на т’Т, освен в онези от тях, които поддържат архаични „политически“ структури, поради свои собствени причини. За редовните посетители на бар „Алес“, политиката означаваше детайлизиран процес на дискусия и общуване, моделиран отчасти въз основа на книги и романи от далечното минало.

Обикновено Дитл откриваше дискусията с едно „трака-трак“ на изкуствените си зъби. После някой изказваше някакво твърдение, обикновено научено по време на събирането на информация през деня. Тогава дискусията започваше да прехвръква напред-назад, от човек на човек. Ето това е истинското състояние на нещата. Ние трябва да направим това. Те трябва да направят онова. Ясно е, че това е, което ще се случи.

Глупости! Какви глупости!, стенеше ИИ-то в главата ми. Толкова са невежи. Изобщо нищо не знаят.

Аз участвах малко, като от време на време вмъквах по някоя съвсем очевидна истина. Например, колкото повече участници се надпреварваха да изказват прогнози за бъдещото масово поведение на хората в т’Т, толкова повече на мен ми се искаше да вметна: „Всъщност, философията на хаоса показва, че нито една от вашите прогнози не струва пукната пара.“ Понякога аз се намесвах с това твърдение или с нещо подобно и тогава ме обгръщаше ледена тишина или ме удостояваха с вял коментар. Но понякога все пак някой казваше нещо в отговор.

Едно нещо в техните дискусии обаче, привлече трайно моето внимание. Те говореха за предстоящата война.

За първи път някои аспекти на моята собствена специфична задача намериха контекст, в който придобиха смисъл.

— Струва ми се — каза веднъж Дитл, — че приближаващата война е по-близо, от когато и да било. Един посетител от Ну Хирш твърди, че според тамошните слухове племената Палметто били изстреляли запалителни кораби през субсветлинното пространство по посока на т’Т. — Последните думи той изрече така, сякаш бяха нещо особено ценно и трябваше да бъдат вкусени една по една. Той ги произнесе бавно, като ги отделяше с паузи. Това донесе желания ефект.

Отне ми няколко дни да открия какво представляваха „запалителните кораби“. Въпреки че никой в т’Т пространството не ги беше виждал, мълвата говореше, че племената Палметто били конструирали големи кораби без екипаж. Въпросните кораби развивали скорост, малко по-малка от скоростта на светлината — поради което мълвата ги беше поуголемила доста — и били изпращани към граничните системи на т’Т. Те не представлявали нищо друго освен бомби, тъй като били насочени към определени цели. Те (мненията тук варираха) трябвало да предизвикат експлозия в звездата на системата — според една от теориите, или да замърсят атмосферата на обитаемата планета в системата — според втора, или да предизвикат бързо обгаряне на повърхността (оттам и запалителни кораби) — според трета. Пряко доказателство за съществуването на тези огромни оръжия нямаше, но това не разколебаваше „политиката“ да вярва в тях.

— Защо Палметто ще прави това? — попитах аз скептично, въпреки че целият сценарий ме наведе на някакви предположения.

— Война — каза един глас.

— Война — съгласи се друг.

— Палметто ги следват в своите собствени кораби — обясни търпеливо Дитл, като на дете. — Те ще окупират системите, които са най-близо до тяхното пространство. Това ще ги снабди с предмостик[2].

Палметто, трябва да добавя, скъпи камъко, са почти напълно непознати в т’Т. В това отношение те не приличат на Уиа. Рядко можеш да срещнеш някой варварин от Уиа, но те наистина понякога прекосяват далечните простори на Езика, за да опознаят живота в т’Т. Агифо-3-акка беше такъв пример, а имаше и други. Но Палметто бяха нещо различно, понеже техните светове бяха изцяло субсветлинни. Обикновено те се нуждаеха от стотици, а понякога и от хиляди години, за да се придвижат от система до система със своите разнообразни субсветлинни космически кораби. Те не посещаваха високоскоростното пространство на т’Т и малкото, което ни беше известно, идваше от случайни радиотрансмисии, стари хиляди години. Те, изглежда, бяха култура, организирана по родове и състояща се от дванадесет или тринадесет огромни фамилии, чиито отличителни генетични характеристики бяха ревниво пазени. Палметто употребяваха дотТек, но с по-фокусирано приложение, главно за увеличаване продължителността на живота. Освен това, те прекарваха голяма част от живота си в сън, подобен на кома. Индивидите можеха да живеят няколко хиляди години, като прекарваха повечето от тях в сън. Раздорите между отделните фамилии подклаждаха отношенията помежду им с кървави вражди. Смяташе се, че членовете на едно племе Палметто могат да поддържат раздори в продължение на векове. Те бяха пословични в това отношение.

— След десет години те ще са тук! — потвърди натъртено Дитл. — А може би по-рано! Световете на т’Т трябва да се подготвят!

Това, че Палмето искали да „завладеят“ пространството на т’Т ми изглеждаше фантастично и неправдоподобно, така че аз отхвърлих тази мисъл.

— Каква полза биха имали те от такава „война“? — настоях аз.

Дитл изсумтя и тракна със своите ненормално умножени зъби.

— Историята ни учи — каза той, имайки предвид древната история, — че една война може да бъде водена поради ред причини: богатство, пространство за живеене.

— Може би — намеси се някой, — те са уморени да пълзят из Космоса със субсветлинна скорост. Може би искат да се преместят в пространство като нашето, където е възможно да се пътува със скорост, по-голяма от тази на светлината?

— Не съм съгласна — намеси се Клабиер. — Войната приближава, така е. Това трудно може да се отрече. Но тя не идва откъм Палметто. Те са твърде привикнали към характерния си ритъм на живот и този ритъм е наложен от трафика на субсветлинното пътуване.

Тя няма никакво доказателство, каза ИИ-то в главата ми. Просто екстраполира и си измисля! И въпреки това звучи толкова убедено, като че ли има достъп до някаква истина!

— Не — продължи Клабиер. — Проблемът не са Палметто, а Уиа. От много години насам те изпращат сред нас отделни индивиди и ние всички знаем това. Но никой не се запитва защо. Е добре, аз знам защо. Уиа наистина пътуват по-бързо от светлината, но тъй като живеят в участък от нискоскоростно пространство, дори не могат да я превишат три пъти. Естествено е да искат да притежават пространството на т’Т. Те могат да пренесат директно своите култури в нашето пространство, да почитат боговете си и да увеличават своето богатство и собственост. Могат да ни завладеят! Те планират това!

В първия момент аз бях объркан от тази реч, отчасти защото в нея присъстваха архаични термини като „собственост“ и „завладяване“. Всъщност канех се да се намеся, за да оспоря тези неща, когато ме връхлетя следната мисъл. Ами ако всички тези приказки за война съдържаха някаква истина?

Щеше ли избиването на населението на един свят да бъде сметнато за акт на война? Това ли беше основанието за престъплението, което трябваше да извърша? Затова ли бях нает? И дали от Уиа? Или от Палметто?

— Всеки знае — казваше друг (въпреки факта, че определено никой не знаеше много за Уиа), — че тяхната варварска култура се основава на религията и собствеността, на Бога и търговията. Техният Посечен Бог би могъл да им заповяда да завладеят пространството ни. Следователно не е изключено те да гледат на нашето пространство — което по своята природа е по-висше от тяхното — като на собственост, която трябва да притежават?

Чу се всеобщ ропот и мърморене в знак на съгласие.

— Вие срещали ли сте някога Уиа? — намесих се аз. Всички погледнаха към мен. — Аз съм срещал.

— И?

Тъкмо щях да кажа: Той никога не спомена нищо за завладяване, когато осъзнах, че това е глупаво. Естествено, че нямаше да спомене за завладяване. Така че аз не казах нищо и дебатът отново бе подхванат. Какво трябваше да направят т’Т? Съществуваха две гледни точки — на оптимистите и на милитаристите. Милитаристите искаха световете на т’Т да възприемат ново модно поведение (те използваха тъкмо този израз, понеже хора като нас можеха да мислят само с термини като модно поведение, мода и стилове) — военно модно поведение. По този начин ние щяхме да бъдем подготвени, когато брандерите на Палметто или флотилията на Уиа нахлуеха в т’Т пространството. Други се подиграваха с това („Подготвени? Какво означава тази дума?“). Повечето в групата бяха „оптимисти“, които вярваха толкова дълбоко в способността на т’Т да се адаптира и да устоява, че идеята за „подготовка“ изглеждаше като ексцентричен архаизъм.

— Ако те дойдат — каза един човек, като се облегна назад и отпи от чаша с ероин[3], — ако те дойдат, ние ще се справим с тях. В края на краищата сме по-силни. Ние ще адаптираме каквото трябва, ще възприемем подходящото модно поведение.

Относно тази позиция имаше общо съгласие. Като единствения човек сред тях, лишен от дотТек, аз вероятно се чувствах по-малко неуязвим от останалите.

— Сигурен ли си? — попитах аз.

Лицата се обърнаха към мен.

— Какво?

— Как можем да бъдем сигурни в това? — попитах аз.

— Какво — попита Дитл и в гласа му прозвуча лек присмех, понеже споходилата го мисъл се отнасяше до най-абсурдната особеност на един отдавна изчезнал начин на живот, — да не мислиш, че те ще ни убият?

Настъпи тишина, докато останалите асимилират странната идея. Тогава една жена, която клечеше край стената, започна да се смее с бавен и ритмичен смях. Скоро всички се присъединиха към нея.

Аз също се засмях, осъзнавайки нелепостта на казаното. Какво като ни „нападнеха“ Уиа? В основата на всичко стоеше простият факт, че хората от т’Т бяха по-силни. Просто бяха и това беше достатъчно. Ако забиех нож в гърдите на Агифо-3-акка, той щеше да умре бързо. Но аз бях забил ножа в самото сърце на Енкида, бях рязал хрущяла и другите неща във врата й и бях отнесъл надалеч главата й и все пак тя не умираше. Както си седях в бара, аз получих внезапно ясно видение — Енкида, все още с глава на раменете си, се смееше, танцуваше и краката й разпръскваха капчици вода. Спомних си усещанията в стомаха, които бях изпитал по време на убийството и почувствах, че ми се повръща. Поставих ръка на устата си (другите предположиха, че искам да спра да се смея) и накарах стомаха си да се успокои.

Тази група и нейната политика. Понякога седях и ги наблюдавах като че ли от милион мили разстояние, толкова далечни ми изглеждаха те. Или аз на тях. Все пак накрая се оказа, че дори и аз можех да бъда въвлечен в мрежата на човешките взаимоотношения, колкото и неподатлив да бях. (Неподатлив като теб, о камъко.).

[1] Ярко оранжева алкохолна напитка. ↑

[2] Тук е използвана древната дума, тъй като на глисѐ няма съвременен еквивалент. ↑

[3] Много популярен т’Т опиат — прозрачна течност, която обикновено се пие в стъклени чаши, големи колкото напръстник. ↑

6-ти ден

Скъпи камъко,

По-късно — аз вече бях пийнал малко ембър — дискусията се разпадна. Няколко души отидоха да си легнат заедно, а други се размотаваха в търсене на по-социални стимулации. Клабиер дойде и се сгуши срещу мен на дивана.

— Хареса ми твоята позиция в дебата — прошепна тя съвсем близо до ухото ми.

— Наистина ли?

— Хубаво е дискусията да се пораздвижи малко. Точно такава трябва да бъде политиката. Именно такава е била, нали разбираш.

— Ние сме силни — казах аз. — Хората от т’Т. Поне това е вярно, струва ми се.

— Белезите ти — каза Клабиер, поставяйки малките си пръстчета върху всяко място от лицето ми, където имаше белег.

— Да — отвърнах аз.

Тя плъзна ръка под яката на ризата ми, откри моделиращото копче и го охлаби. Бавно и деликатно започна да смъква плата. Той увисваше все повече и повече, докато линията на яката стигна корема ми.

— Имаш белези по цялото тяло — каза тя, докосвайки всеки белег, като че ли натискаше малки бутони. — Точка, точка, точка. Тук е черта, тук е точка.

— Да — отвърнах аз.

Скъпи камъко, как да ти обясня споделения сексуален момент при хората? Как да накарам същество като теб да разбере причината, поради която човешките същества се търкат и мушкат едно в друго. Това е физическо, физиологическо, хормонално, жлезисто, доставящо удоволствие, психологическо, символично, себеунизяващо и себепрославящо нещо. Представи си, че ти самият се търкаш в друг камък, гладко малко камъче с млечнобял цвят. Представи си, че ти и другото камъче сте захлупени между две шепи и ви раздрусват заедно, така че потраквате и отскачате един от друг. Нещо такова е. После си представи, че теб и твоя приятел ви хвърлят заедно в пещ, една толкова гореща пещ, че твоята чупливо-твърда оксидирана кожа се стопява и вулканичната скала, от която сте направени, започва да лепне, втечнява се и потича в пещта. Представи си, че твоята лава се смесва и тече заедно с лавата на твоя приятел. Това е нещо подобно.

Или да го кажем по друг, по-социологически начин. Сексът е едно от ключовите развлечения в световете на т’Т. Повечето моди идват и си отиват, но почти всички те са ориентирани около проблема на човешките сексуални отношения — именно това представлява утопията. Премахни стреса и трудността на човешкото съществуване, болестите и страха, потребността едно определено нещо да се прави повече в сравнение с което да е друго и остава само едно — сексуалните отношения.

Ето така стоят нещата.

— Ти си момиче — каза Клабиер, след като ме съблече. Беше развалила докрай материята на дрехата и сега тя представляваше само гънка намотка от върви. — Чудех се дали си мъж или жена. Отвън не личи. Но си момиче.

— Не се чувствам много като момиче — казах аз и в главата ми беше светло, поради притока на ембър.

— Така ли?

— Преди това бях мъж в продължение на много дълго време, забравил съм какво е да се чувстваш жена.

— Колко дълго си бил момче? — попита Клабиер, събличайки собственото си облекло.

— Години и години — казах аз, усмихвайки се на себе си. — Години и години и години.

— Така — каза Клабиер, поставяйки ръцете си зад главата ми. — А колко дълго си бил момиче?

— О — отговорих аз. — Беше ми трудно да си спомня. Всъщност колко дълго бях в затвора? — Години и години.

— Години и години и години като момче — каза Клабиер, докато ме целуваше. — Но само години и години като момиче.

— Нещо такова.

Когато започнахме да правим любов, аз бях посетен от един спомен за Енкида, който ме стресна и разстрои. Видях как от раната в гърдите й потече кръв и спря почти веднага, благодарение на незабалежимото действие на дотТек. Чух отново лекия скърцащ и пилещ звук на ножа, с който прерязвах прешлените й. Вътрешностите ми се смразиха и усетих неприятен позив за повръщане. Но една остра болка върху гърдите ме накара да осъзная, че Клабиер ме хапеше и в този миг бях пометен от прилива на едно внезапно и силно физическо изживяване. Всичко изчезна. Разбираш ли, камъко, не бях имал сексуална връзка с друго човешко същество в продължение на много дълго време. В началото самото действие ми се стори странно, твърде обезпокояващо и някак като нападение. Но с едно превключване вътре в главата ми, то изведнъж възпламени цялото емоционално и физическо великолепие на секса и аз се загубих в него.

Отне ми по-дълго време да стигна до оргазъм, поради липсата на дотТек, която да подпомогне физиологическата част на процеса.

Когато го достигнах за втори път, ИИ-то — нарочно, за да ме притесни — заговори в мозъка ми: Нали разбираш, че не можем да пилеем време да се излежаваме тук. То не развали оргазма, само отне малко от силата му.

7-ми ден

Скъпи камъко,

Прекарах няколко дни с Клабиер в първото опиянение на „любовта“. Мисля че липсата на дотТек означаваше, че в сравнение с обикновените хора, аз бях по-податлив на капризите на тази „любов“ — странните комбинации от хормони, които припкат из метаболизма. Това е атавистично нещо и повечето хора карат своята дотТек да го коригира или изобщо да го потисне. Но без наномашините в кръвта си, аз бях напълно пометен от целия този неконтролируем порой.

Един ден тя ме хвана за ръката и ме отведе при мрежата на процепа.

— Малко съм напрегнат — казах аз. — Разстоянието до долу е много голямо.

Всъщност аз си мислех, че без дотТек едно такова падане вероятно щеше да ме убие. Но Клабиер притежаваше веселата безгрижност на защитените от нанотехнологията.

— Ще бъде хубаво — каза тя и скочи върху най-близкия кабел. Беше прекрасна. Облеклото й се състоеше от два стегнати пояса около бедрата и раменете. Крайниците й — тънки и пълни с живот — приличаха на стройни стъбла, поникнали от пръстта, ставите й бяха гъвкави, а вратът й бе обсипан с мънички кафяви косици, наредени като железни стърготини в магнитно поле. Вълнообразният й череп беше покрит с набол мъх, който улавяше светлината по хиляда различни начини, в зависимост от това накъде обръщаше главата си. Тялото й беше много природно, въпреки че беше накарала дотТек да й създаде зърна, които достигали почти метър дължина, но можели да се прибират напълно в гърдите й. Тя каза, че тези зърна били богати на чувствителни нервни клетки.

Сега, разбира се, те бяха прибрани и аз я последвах по кабела. Протегнах непохватно ръка, за да се закрепя и улових една опъната по-горе жица. Клабиер изтича по кабела и се прехвърли върху друг, който го пресичаше под ъгъл. Аз тръгнах след нея и напуснах тераската, така че под себе си виждах само черна глъбина, празно пространство над обърканата плетеница на по-долните кабели.

Започнах да хриптя.

Ами ако паднеш, обади се високо ИИ-то в главата ми.

— Знам — казах аз.

Тогава какво правиш тук?

— Любопитно ми е.

Заслепен си от любов.

— Ти си говориш сам — забеляза Клабиер. — Имах сестра, която правеше същото. На мен ми харесваше… Беше много мило.

— Страхотно — казах аз и се изчервих, развълнуван от комплимента.

— Виж ти — ти караш твоята дотТек да те изчервява.

— Само за теб.

Докато вървях по главния кабел, дебел колкото торса ми, аз се държах за едно тънко въже, опънато по-високо и без да го пускам, местех ръцете си една над друга.

— За баланс — казах аз на Клабиер, която ме наблюдаваше. Тя стоеше с прибрани крака и учуден поглед.

После се обърна и хукна по главния кабел, като скачаше и се катереше по стена от преплетени въжета. В опит да се освободя от страха, аз ускорих моето тътрене. После изпълзях нагоре, където преплетените въжета образуваха повърхност, по която можех да се изкатеря. Но Клабиер беше далеч, провирайки се през друга гъста плетеница от въжета.

— Клабиер — повиках я аз.

Тя е далеч, каза ИИ-то. Сега можеш да се върнеш на тераската.

Но аз не му обърнах внимание. Преминах през група от десетина души, насядали като птици върху клон, като всеки беше кацнал на отделен кабел. Те си подхвърляха топка с опашка от пера. Топката се въртеше из въздуха и пърполеше.

— Няма да ви преча на играта — казах аз, като дишах тежко и продължавах да се катеря. — Не ми обръщайте внимание. Само минавам.

По-нагоре видях дъски, поставени между кабелите, покриви-чадъри, някакви машинарии, окачени на въжета, веещи се парчета плат, подобни на знамена. Това беше по-гъсто населена част от града в процепа.

— Добър ден — каза някой.

— Може да не е толкова добър — отбеляза друг.

Точно тогава аз се потях обилно от физическото усилие, потта се стичаше в очите ми и не можех да видя кой ме беше заговорил.

— Лош ден — обади се пак първият глас, като че ли говореше на враг. После чух двамата да се смеят.

Аз примигнах и за кратко зърнах двама високи индивиди с някакви израстъци от кост и коса във формата на букви по целите им тела — ОМО на лицата им, Es като фронтално и огледално изображение върху гърдите им, Ts, As и Ws по ръцете и краката им.

— Добър ден — отговорих натъртено аз. Те не ми бяха врагове. — Само минавам.

— Ти не живееш тук — каза първият.

Но аз бях зърнал Клабиер, която се люлееше, обхванала кабел с едната си ръка. Вместо да се катеря направо покрай двамата неприятелски настроени типове, аз се отклоних, затичах се и прекосих диагонално нагоре. Достигнах един кабел, който водеше право към нея и тръгнах по него. Той се поклащаше и вибрираше под краката ми като струна на китара — изглежда други хора се движеха по него в някаква друга точка.

— Чудех се дали ще го направиш — каза Клабиер, като се усмихна и ме целуна. — Виж.

Почти случайната подредба на кабелите я беше отвела над някаква шахта в мрежата, водеща право към тъмнината в дъното на процепа.

— Ти май се чувстваш доста удобно на тези височини — казах аз, веднага щом успях да си поема дъх.

— Израсла съм в птичи свят — отвърна тя.

— Птичи свят?

— Има пет-шест такива в т’Т, към Спорадите. На континентите в моя свят имаше предимно хиляди километри равнини и степи, и огромни пилони, които стигаха до небето. Ние адаптирахме ръцете си, като ги удължихме и карахме да ни порастат пера. Летенето — или за да бъдем точни, плъзгането — беше важна част от нашето порастване.

— Значи не се боиш от височини — казах аз.

— Виж — каза тя, сочейки. — Понякога хората идват тук, за да се гмуркат.

Аз се огледах и осъзнах, че хората около нас всъщност се подреждаха около тази шахта или дупка в кабелите. Те прииждаха поотделно или на двойки, прегърнали се един друг, или на групи, които се смееха и разговаряха.

— Да се гмуркат ли? — попитах аз. — Защо?

— Разстоянието до водата е по-малко от километър — каза Клабиер, като не отговори директно на въпроса ми. Тя се пресегна и обви ръка около мен, притискайки лице в моето. — Това е спорт — каза тя. — Гмуркат се долу. Засичат им времето от минутата, в която тръгват и те трябва да се изкачат обратно без никаква помощ.

Изтръпнах от ужас при мисълта да падна от такова разстояние в черните, студени води, в които се плъзгаха разни безименни неща. Но кикотът на Клабиер издаваше, че според нея треперех от желание.

— Ела, любовнико — каза тя. — Ще погледаме и после можем да отидем да правим любов.

Гмуркачът — един гол мъж — стоеше върху единичен кабел, балансирайки с разкрачени крака. Той протегна ръце пред тялото си и аз забелязах, че от краищата на пръстите и от лактите му стърчаха дебели черни птичи нокти.

— Има ли ограничения за промените, които хората могат да правят с телата си? — попитах аз. — Имам предвид, ако искат да участват в този спорт?

— О, да — отвърна Клабиер, потърквайки нос под брадичката ми[1]. — Така мисля. Има цял чип с правила. Защо, да не искаш да се погмуркаш?

— Не — отговорих твърдо аз, потръпвайки отново от ужас. Клабиер пак се изкикоти и ме прегърна по-здраво.

Хората, накацали по кабелите, дюдюкаха и окуражаваха гмуркача. Той вдигна ръце над главата си и изведнъж всички млъкнаха. Човекът стоя така около миг, след което се приведе напред с абсолютно изпънато и вдървено тяло. После се изправи и бързо скочи. Чух само лекия, свистящ звук, когато той процепи въздуха и след миг вече беше изчезнал в тъмнината. Одобрителните възгласи отново изригнаха, диви и необуздани.

Клабиер ме целуна и ние си проправихме път заедно през опънатите отвсякъде въжета. Намерихме едно място, където три връзки кабели се събираха под ъгъл и образуваха нещо като люлка. Аз легнах по гръб, като се държах здраво, а Клабиер се покачи върху мен. Но тъй като вниманието ми до голяма степен беше завладяно от мисълта за падане, аз не се насладих на секса така, както бих могъл. Тя обаче го направи, като цвъртеше и въздишаше от удоволствие. Аз гледах право нагоре, през кръстосващите се кабели, които вървяха от стена до стена. На места те приличаха на холографска диаграма на триизмерно пространство, при която линиите изчезват в безкрайността. Само че тези линии тук бяха наклонени, заплетени и се разпиляваха в различни посоки.

След като Клабиер свърши, аз я прегърнах с едната си ръка, а с другата стисках здраво един кабел.

— Обичам те — казах й аз. — Обичам те.

Тя се изкикоти на думите ми и в отговор ме прегърна.

— Глупчо — каза тя.

Ние тръгнахме обратно развеселени и прекарахме остатъка от деня, пиейки в бара.

Тази нощ Клабиер извади своите зърна, докато те достигнаха около двадесет сантиметра дължина[2]. Бяха твърди и дебели колкото палец. Тя постави първо едното, а после и другото вътре в мен, като целуваше и хапеше подутините и белезите по корема ми. Аз не харесах много това проникване, но докосването на езика й беше прекрасно. Той също беше приспособен от нейната дотТек и бе покрит с малки стърчащи брадавички. Те извършваха леки електрически убождания или по-вероятно (аз никога не попитах) представляваха просто миниатюрни бодлички, които се изстрелваха навън, за да боцкат и да стимулират.

На сутринта, когато тя отново отиде на мрежата, аз се поддадох на опяването на моето ИИ и останах настрана от жиците. Вместо това закрачих по терасата, взех си от една сергия няколко сладки картофа, топли и тежки от аромат и ги изядох, докато вървях.

— Ще направя каквото искаш, — казах аз наум.

Най-после, каза моето ИИ, почти въздъхвайки в главата ми.

— Къде трябва да отида? — попитах аз.

Има един мъж, който живее сам на скален връх недалеч от Мант-аспиир[3]. Това беше географското название на една прочута, невероятно висока и тънка скална колона.

Аз се изкачих до върха на каньона и почаках около час. Най-после една кола-птица беше готова да тръгне, натоварена с пътници до планинската верига, в която беше разположена Мант-аспиир. Седнах на една седалка в края, заедно с група от десетина индивида. Колата се оттласна във въздуха и закръжи, след което разпери подобните си на лопати „криле“ и като загреба с тях, заплава в небето. Долу се виждаше каньонът, оплетен в ластуните от кабели, свързващи скалните стени. Слънцето беше високо в небето и източните планини хвърляха върху пейзажа сенки, подобни на тънки остриета. Бавно и ритмично ние се придвижвахме на изток. Под нас се отваряше процеп след процеп. Някои бяха гъсто населени, други имаха само по няколко кабела, сякаш между стените бяха опънати въжета за простиране. Багрите на скалите се меняха от тъмночервено към кестеняво и после в някакво синьо, изпъстрено с още по-бледо синьо, което почти блестеше на светлината.

— Казват, че е възможно да се изкачиш на самия връх на Мант-аспиир — обади се човекът, който седеше от лявата ми страна. Той беше грамаден индивид с неопределен пол, с рунтави мустаци, които растяха там, където обикновено са веждите и с месести пипала като на морска котка, които висяха от брадичката му.

— Наистина ли? — казах аз.

— Не казвам, че ще опитам — отвърна индивидът.

Мант-аспиир беше толкова висок, че горната му част, така или иначе, излизаше извън атмосферата.

Той/Тя каза още нещо, но сега вниманието ми беше погълнато от божественото чувство за извисеност[4], което се появява при полет. Това е едно от най-първичните и най-атавистични усещания — чистото въодушевление от това, че се рееш високо над себеподобните си. Много хора в т’Т са го забравили или вече не са в състояние да го изпитат. Но аз, който бях едно статистическо изключение, един индивид с атавистични прояви, гледах надолу към малките точици, които се движеха по земята или си играеха по паяжината и чувствах в сърцето си лекота. Хората бяха смалени до размерите на буболечки и почти се бяха превърнали в наносъщества. Играчите на топка в паяжината на един процеп приличаха на насекоми, гърчещи се в мрежата на паяк. Малкото сгради, басейни или други постройки, издигнати върху скалните повърхности между процепите (които обикновено са твърде тесни и ниски, за да се наричат плата) притежаваха миниатюрната чистота на макети.

Колата-птица паркира на Мант-аспиир и пасажерите й се изсипаха навън, като се смееха, а някои се прегръщаха помежду си като нови приятели. Една двойка, която през цялото време не спря да бърбори, сега се отправи директно към една долчинка със зелени храсти, очевидно, за да прави любов. Аз слязох от колата и когато се огледах наоколо, останах поразен от чистотата на утопията на т’Т, от удивителната простота и красота на тази култура. Може би наистина ключът към индивидуалното щастие беше нещо съвсем банално: едно тяло, освободено от болестите, страховете и несгодите, понасяни от нашите предци, един ум — отдаден единствено на насладата от срещи с различни хора и в крайна сметка — един човек, който сам решава колко богат или беден да бъде, дали ще е пътешественик или домошар, колко въодушевен или равнодушен ще е. Това беше повече от достатъчно. Всички тези хора ми изглеждаха вълшебни.

Ще се спра за малко на това, камъко и ще се опитам да ти го изясня, понеже не съм сигурен дали е напълно ясно и на мен. Тези хора, които слизаха през онзи ден от колата в слънчевата светлина, ми изглеждаха като хора от вълшебен сън. И друг път след бягството от затвора аз бях изпитвал същото чувство: един болен човек, изгубен сред тълпата от свръхчовеци — свръхсилни и свръхустойчиви на болести. Бях се чувствал малък и несъответствуващ, и следователно противопоставен на света, готов да извърша престъплението, за което бях нает. Готов да избия всичките онези хора, за да се приближа малко повече до тях. Но сега, докато се оглеждах около себе си в слънчевата светлина, те ми се сториха по-малко хора и повече произведения на изкуството.

Хайде, обади се нетърпеливо моето ИИ. Загубихме много време.

— И защо — попитах аз на глас — си се разбързало така?

Една жена се обърна да ме погледне, мислейки че говоря на нея. Но после извърна глава, като разбра, че е сгрешила.

След като свършиш онова, което се съгласи да свършиш, ще разполагаш с всичкото време в живота си, за да го пропиляваш на Нарцисус.

Аз поех по една утъпкана пътека. Когато тя се разклони, тръгнах в посоката, указана ми от моето ИИ, прекосих няколко заравнени и разположени един над друг участъци и се изкачих по някакви стъпала. После тръгнах по гръбнака на тесен хребет. Пътеката беше осеяна с камъни, далечни твои роднини, в цялата им прелест, скупчени като яйца в люпило и изпъкнали като стави. Оттук нататък вече бях сам, с изключение на обичайното безмилостно дуднене на ИИ-то в главата ми.

Онзи там, каза то, насочвайки очите ми към един силно изострен скален връх. Той беше щръкнал направо от гърба на скалното образувание, подобно на огромен изшилен пръст, една назъбена гръбна перка, източила се от гърба на самия свят. Хайде бързай, изкачи го, иди на върха.

Аз се огледах. Местността навсякъде около мен беше осеяна със същите тесни ножоподобни скални върхове, които бяха наклонени под различни ъгли, с различни височини и дебелини. Бледосините скали бяха осеяни с миниатюрни пръски бяло. Слънцето беше високо в небето. Зад мен огромната свръхкула на Мант-аспиир хвърляше сенчесто петно в основата си. Като си помагах с другия крак, аз се завъртях бавно на пета, за да обхвана великолепието на изгледа.

Хайде, нямаме време за гледане на пейзажи, каза ИИ-то.

— Вече не ти вярвам — отговорих му аз. — Ти си измислица на моето въображение, ти изобщо не си истинско ИИ.

Измислица! — реагира то, с нотка на отвращение.

— Ти си резултат от психологическа травма, вследствие на дългите години лишаване от дотТек и затворничеството. Ти се намираш в моето въображение, една халюцинация. Ти си една част от моя мозък, която си говори с друга част.

Вероятно не трябва да си правя труда да вярвам на теб, каза ИИ-то.

— Нали точно това ти казвам — отговорих аз. — ИИ-тата не говорят по този начин. Аз те сънувам. Точно така, аз те сънувам.

Не аз убих онази жена на Дъжд, каза лукаво ИИ-то. Ти го направи. Тогава в главата ти нямаше гласове.

— Онова беше различно — започнах да отговарям аз. Но думите пресъхнаха в устата ми. Различно как? Сетих си за Енкида, когато се смееше и танцуваше, както и за лишеното от израз лице на откъснатата й глава. Нейната плът, лишена от съзнание, като скалите, камъните и дърветата.

Освен това, продължи да ме убеждава моето ИИ, ако съм плод на твоето въображение, откъде ще знам, че трябва да тръгнем към този връх? То завъртя очите ми като с магнит, така че аз отново вперих поглед във върха. С увеличаване на височината синият цвят на камъка ставаше все по-тъмен.

— Бих искал да не го правиш — казах аз. — Моля те, прекрати контрола върху двигателния ми кортекс.

Страхувам се, че това не може да стане, отговори то. Пътечките сега функционират като постоянна електронна мрежа в твоята мозъчна тъкан. Изработени от металопластмаса и свръх-проводници.

— Ами не ги използвай — отбелязах аз.

Трябва. Така съм програмирано.

— Да ме превърнеш в автомат!

Това не мога да направя. Контролът ми е ограничен и аз често се боря както с твоите съзнателни импулси, така и с автономната ти нервна система. По-добре направи онова, на което се съгласи и после ще бъдеш свободен.

— Когато извърша убийството — попитах аз, — ще се махнеш ли от главата ми?

Бях обезпокоен от онази постоянна електронна мрежа в главата ми, за която беше споменало.

Според теб, отговори то язвително, аз така или иначе не съществувам. Как може да се махне нещо, което преди това не е съществувало? Ако то не съществува, следователно не е там, за да се махне.

Аз реших да не се оставям да бъда въвлечен в обсъждането на такива метафизични неща и започнах да си подсвирквам с всичка сила една мелодия от детството.

Започнах да изкачвам каменното стълбище, вдълбано в гърба на наклонения под четиридесет и пет градуса скален нос. То нямаше перила и колкото по-нависоко се изкачвах, толкова повече ме тревожеше перспективата от падане (без дотТек, която да ме възстанови след удара). Колкото по-нагоре се изкачвах, толкова повече се разреждаше въздухът и толкова по-студен ставаше. Земята се отдалечи под мен, а небето дойде някак по-близо. Най-после аз стигнах до един широк отвор, нещо като вход, обрамчен със старателно подредени червени плочи.

— Добър ден — извиках аз.

Влизай, подкани ме ИИ-то. Продължавай.

— Мъжът, с когото искаш да се срещна, вътре ли е?

Той не е точно мъж.

Поради някаква причина аз се колебаех на прага, обзет от нежелание да вляза.

— Значи е жена — казах, като сграбчих страничната каса на вратата и погледнах надолу към тясната като нишка пътека от стълби, която току-що бях изкачил и която сега изглеждаше още по-тънка. За времето, за което бях стигнал догоре, слънцето се беше поместило малко в небето и сенките в основата на скалните върхове бяха добили по-определени форми.

— Жена значи.

Не точно.

— Андрогин.

И това не.

— Гатанки.

Влизай, влизай.

Аз отметнах назад глава и огледах оставащата част от скалния връх. Той продължаваше в небето още цели мили, като ефектът на перспективата се усилваше от изострената форма на самото образувание. Бледосинята, осеяна с бели пръски скала се открояваше на тъмносиния фон на небето.

Прекрачих прага. Вътре беше сумрачно и краката ми потънаха в някакъв скриптящ и потракващ килим от отломки. Пред мен от тавана се спускаха парчета плат, подобни на знамена, които бяха подредени плътно едно до друго.

— Този индивид — изшептях аз на моето ИИ. — Той или тя има нещо, което ще ми е от помощ, така ли? Нещо от което се нуждая?

Там, каза ИИ-то, насочвайки очите ми към една фигура, седнала в сгъваем диван с висока облегалка.

Аз пристъпих към него, но до височината на глезените ми подът беше покрит с шумолящ слой от сухи раковини, пластмасови фрагменти, стари платки или нещо такова. Ходенето произвеждаше шум, който приличаше на ромолене и потракване и беше повече газене, отколкото вървене.

— Какво е това? — попитах раздразнено аз, като гледах в краката си и същевременно отмятах настрани провесените от тавана знамена. Тук беше твърде тъмно.

Името на индивида е Таг-маттео. Ти вървиш по под, покрит с черупки на насекоми.

— Какво?

Това е една известна колекция. Таг събра раковините и черупките от един милион насекоми. Някога, когато започна неговата история, той ги каталогизираше като един вид изкуство, но към края просто започна да осейва пода с тях. Не зная дали това също е изкуство или е нещо друго.

Аз стигнах до стола-диван, в който седеше въпросният Таг-маттео.

— Не съм чувал за него — казах на глас.

Аз пък съм. Ако не съм нищо повече от един глас в твоята глава, тогава ти трябва да си чувал за него или и аз нямаше да съм чувало. Разбираш ли?

— Няма да играя тези игрички с теб, ИИ. Кой е този Таг-маттео?

Някой, който беше мъж, беше и жена, а за известно време и андрогин, но не сега, защото сега, какъв ужас, той е мъртъв.

Мъртъв. Щях да го замеря обратно с думата, но установих, че не мога да я изрека. Но явно достатъчна част от моето намерение беше регистрирана в речевия ми кортекс, понеже ИИ-то се обади, почти подигравателно.

Да не си шокиран? Ти?

— Как е умрял?

Остаря и умря. Дори чудодейните дотТек не могат да запазят някой вечно жив.

— И защо седи тук? Не трябва ли тялото да бъде преместено някъде? — Не знаех какво правеха с мъртвите в този свят.

Понякога с тях правят това, което са направили тук. Той помоли да бъде оставен тук сам, за да се мумифицира. Въздухът горе е сух и студен и мумификацията вече се осъществява.

— И?

Той ще седи тук много години. Може би векове. На този свят има много подобни места. Те са създадени от индивиди, които са помолили след смъртта им да бъдат оставени в тях. Ако те интересува, мога да ти кажа на колко години умря той.

Аз се наведох напред и се взрях в плътта. Не знам какво очаквах да видя, скъпи камъко. Нещо, което само да напомня за кожа, сбръчкано и изкуствено на вид. Но кожата му, макар и малко изпита, беше идеално гладка. Очите му бяха затворени, устата също, а носът му — се бе свил към костта. Навсякъде по кожата с цвят на охра растяха снопчета сини косми. Ръцете му бяха отпуснати върху облегалките, като дланите бяха прилепени над краищата им, а пръстите (забелязах, че той имаше по девет пръста на всяка ръка) висяха надолу. Платът на дрехата му се беше отпуснал малко и разхлабеното деколте разкриваше ключицата, по която нямаше косми, но беше със също толкова гладка и опъната кожа. Тогава ми хрумна, че вероятно дотТек бяха останали достатъчно дълго в тялото му, за да му помогнат да се мумифицира бързо и чисто, преди да се отцедят през порите или да изтекат през носа му и да бъдат отвяни от вятъра. Но нямаше как да знам.

— На колко години? — попитах аз.

Деветстотин и деветдесет. И мога да ти кажа колко време е седял необезпокояван тук в този стол, ако те интересува.

— ДотТек помогна ли му да се мумифицира?

Защо питаш?

— От любопитство, предполагам. Нали са програмирани да пазят нашето здраве. Да опазват човешките същества колкото се може по-дълго време живи, а също и здрави. Или отговорността им свършва с нашата смърт? Да помогнат на някого да се мумифицира сигурно надхвърля тяхната програма.

Знаеш, че е трудно да се разберат наномашините, отвърна ИИ-то със загадъчен тон. Не е съвсем точно да се говори за тях като за „програмирани“. Все едно да кажеш, че те са бинарни процесори, малки компютри, а те не са. Истината е, че ние не ги разбираме напълно. Те са си те. Живеят своя собствен живот, решават проблеми, възпроизвеждат се.

Нещо в това ме засегна.

— Ние ги направихме — изтъкнах аз. — Искам да кажа ние, хората. Не забравяй, че ние ви направихме — проектирахме ви и ви създадохме, теб и всичките ИИ-та. Ние направихме същото и с дотТек — създадохме наномашините, за да плуват в кръвта ни и да ни пазят.

Така е.

— Тогава защо говориш по този начин?

По кой начин?

— Отново играеш игрички — казах аз и се изправих. — Щеше да ми казваш колко дълго е седял тук мъртъв?

Около шестдесет и девет години.

— Хей! Това е много време.

Знам за него още много неща. Мога да ти разкажа за първия му любовен роман, за времето, прекарано с Бранда. Той пътуваше из световете на Уиа — колко хора от т’Т могат да се похвалят с това? Имаше един неутолим стремеж към откривателство, нещо необичайно в т’Т, извинявай, че го казвам. Живя като експериментиращ художник в продължение на четиридесет години в една общност на Вариационен. Беше се усъвършенствал в подреждането на хиляди малки частици в пространството с помощта на тънък като карфица лазер, правеше сложни модели, които приличаха на холограми, но бяха истински, материални неща. Беше много усърден. Отгледа четири деца. Всичките още са живи, макар че първият е вече на около деветстотин години. Или първата, не съм сигурен за това.

— Значи не знаеш всичко за него.

О, но знам толкова много. Имаше един странен сексуален навик, караше партньорите си да хапят стъпалата и пръстите му по време на секс. Винаги започваше деня с бучка захар. И знаеш ли, той обичаше да киха. Всеки ден караше своята дотТек да напуска за половин час назалната му лигавица, смъркаше прахообразни дразнители и кихаше ли, кихаше. Обичаше това усещане.

Кихане! Скъпи камъко, след като дотТек ме напусна, съм кихал хиляди пъти. Лично аз мразя усещането, потръпващата загуба на контрол.

Прекара много години в изучаване на Гравитационната Просека. Много години. Беше омагьосан от този феномен.

— Като Агифо-3-акка — казах аз.

Да.

— Откъде знаеш тези неща? — попитах аз. — Как е възможно да знаеш всичките тези работи — да знаеш как да ме насочиш към това място, да…

Ще ти кажа още нещо, прекъсна ме ИИ-то. Нещо, за което никой не знае, освен — е, добре, освен теб, когато ти кажа. Една тайна.

— Каква тайна?

Една програма. Много специално нещо. Той мислеше, че когато умре, тайната ще си отиде с него. Но тя е ей там. В своето нетърпение ИИ-то насочваше очите ми и изпъваше ръката ми. Вече се навеждах напред.

— Спри! — казах аз и замръзнах.

Мина един миг.

Извинявай, каза ИИ-то. Май се поувлякох. Но ако се отпуснеш, аз ще насоча ръката ти към точното място. Иначе никога няма да я откриеш.

Аз си поех дъх.

— Добре.

Ръката ми се задвижи и затършува в килима отломки от мъртви насекоми. Раковини, черупки, проблясващи тъмносини фрагменти, прашни черни полусфери, дъги от хитин. Крехки, те се ронеха с пукот между пръстите ми. ИИ-то издърпа ръката ми от купчината и аз се изправих.

— Какво е това?

Занеси го на светло. Разгледай го.

Аз отидох до входа и пристъпих навън в слънчевата светлина. В ръката си държах мъничък гръден кош от насекомо, оцветен в преливащо се зелено и посипан с прах.

Как, попитах аз наум, как знаеше — от всички тези милиони останки от насекоми — че това е нещото, което трябваше да взема?

Просто знаех.

Какво е това?

Информация. Голямо богатство. Вземи го със себе си. Скрий го в джоба си, отнеси го на Ну Фалоу.

Каква информация?

Не мога да ти кажа.

— Това е глупаво! — избухнах аз. — Доведе ме на тази планета и на това място, разказа ми живота на този човек, извади този пакет информация измежду милиони черупки от насекоми. Всичко това можеш да направиш, а не можеш да ми кажеш едно просто нещо — каква точно е тази информация?

Тя ще ти построи нещо.

— Конструираща програма ли е?

Сложна и блестяща.

— Като онези, които хората използват, за да строят космически кораби и платформи в Космоса, когато пътуват в ненаселена система?

Нещо подобно.

— И какво ще ми построи тя? Космически кораб?

Не мога да ти кажа.

Това е нелепо. Направо е нелепо.

Чуй ме, Ае. Така трябва. Не мога да ти кажа нищо повече за нея, освен че е изключително важна. Но мога да ти обещая следното: в момента, в който ти завършиш работата, за която си нает, ще ти кажа. Тогава ще ти обясня всичко, включително и тайнствената причина, поради която не мога да ти го обясня предварително. Става ли?

Аз седнах на стълбите пред обиталището на Таг-маттео или за да бъдем по-точни, пред неговия мавзолей. Усещах върху лицето си разредения въздух, свеж и ведър. Пред мен се разкриваше един великолепен изглед към назъбения пейзаж от скални масиви и пътеки, осеяни с десетки остри върхове.

— Виж какво, ИИ — казах аз. — Не съм склонен да позволя да управляваш двигателните ми рефлекси. Разбираш ли?

Трябва да тръгваме. Вземи една кола-птица обратно до Ру-денеттер и оттам право в орбита.

— За какво е цялото това нещо?

В смисъл?

— Това престъпление. Трябва да знам нещо повече, ИИ. Ти знаеш какво искам да знам. Тук има нещо повече, нали? Нещо повече, което ти знаеш и не ми казваш.

Този разговор няма да ни отведе до никъде.

— Искам да знам кой ме нае. Разбираш ли? Искам да знам защо те искат да убия населението на цяла планета.

Архаичната дума убия беше подхваната от един ненадеен полъх на вятъра, който ми я прошепна обратно.

Може би е по-добре да не мислиш за това по този начин, каза ИИ-то. Така ще ти бъде по-трудно да свършиш работата.

— Искам да знам защо точно тази планета. Какво му е особеното на това място? Искам да знам за нейната култура, за хората, които ще унищожа.

Това също ще го направи по-трудно. По-добре не мисли за тях като за хора. Мисли като за работа, която трябва да свършиш.

— Кажи ми.

Не мога.

— Или не искаш?

Чуй ме, Ае. Трябва да ми вярваш, трябва да ми имаш доверие. Ако имаше някакъв начин да ти кажа всички неща, които искаш да знаеш, щях да го направя. Но има една съдбоносна причина, поради която не мога. Разбира се, сега ще поискаш да узнаеш и тази причина и… не се опитвам да те ядосвам, обаче… аз просто не мога да ти кажа. Но накрая ще ти кажа всичко. Първо трябва да изпълниш задължението си. Тогава ще ти кажа всичко.

Останах дълго седнал на стъпалата и наблюдавах как един едва загатнат облак хвърля колеблива полусянка върху скалите под мен, как сенките на скалните върхове бавно се издигат подобно на стрелки на огромни слънчеви часовници. Опитвах се да разбера каква част от ума ми беше свободна от ИИ-то. Ако наистина беше ИИ, тогава щеше да има достъп само до определен участък в мозъчната кора — двигателно-речевия център. Следователно, ако не говорех наум, щях да мога да мисля, без да бъда подслушван (всъщност „подмислян“). Но ако беше нещо друго? Просто плод на моето въображение? Вътрешният глас на един луд, въображаемият приятел на един шизофренен параноик. Накрая проговорих.

— Уиа ли са?

Уиа ли, повтори ИИ-то.

— Те ли стоят зад това? Или отделна секта от Уиа? Все още не мога да се сетя защо биха го направили, освен ако онези политически запалянковци не са прави, като приказват за война. Война ли, ИИ? За това ли е всичко?

Ти какво знаеш за Уиа?

— А ти какво знаеш?

Аз те попитах.

— Знам, че са варвари. Нямат дотТек, която да ги цивилизова и пазят редица древни културни навици. Все още тачат своите богове. Все още продават стоки за пари. Все още воюват и се избиват помежду си.

И откъде знаеш всички тези неща?

— Всеки ги знае.

От слухове?

Изправих се и започнах да слизам предпазливо по дългото стълбище.

— Просто ми кажи защо искат да убият онзи свят. Да не е нещо като суха тренировка? Като видят, че се получава, ще посеят смърт и разрушение из цялото т’Т?

Не съм казало, че са Уиа.

— Тогава Палметто? Не ми изглежда много смислено. А и ти не отрече, че са Уиа.

Сложи инфочипа в джоба си.

— Какво?

Инфочипа. Той е програмиран в хитина на черупката. Повярвай ми, ще имаш нужда от него. Той ще ти помогне.

Натиснах леко копчето под колана си и извадих един къс джоб. Пуснах инфочипа вътре и това освободи ръцете ми.

— Ще отида до Ну Фалоу — казах аз.

Добре.

— Но искам да знам повече.

Аз не мога да ти кажа повече.

— Тогава ще разбера сам. Ще отида на Ну Хирш и ще разбера сам.

Ну Хирш е в погрешна посока.

Но аз повече не го слушах.

[1] Думата на глисѐ вадал няма точен еквивалент в нашия език. Тя се отнася до онази част от лицето, която е точно под брадичката, но не толкова надолу, че да бъде „врат“. ↑

[2] Буквалната транслитерация от глисѐ на мярката за дължина (около 17,35 см) създава необоснована представа за точност. ↑

[3] На глисѐ мант е „планина“ или „връх“, аспиир означава едновременно „височина“ и „дъх, дух“. ↑

[4] Думата на глисѐ придор понякога е превеждана като „превъзходство“, но в действителност означава нещо по-буквално — „високо над“, а не толкова някаква метафорична възвисеност. ↑

Ну Хирш

1-ви ден

Скъпи камъко,

Аз отидох на Ну Хирш и това вбеси моето ИИ. Взех Клабиер със себе си и това го вбеси още повече. Защо се обвързваш? Какво ще спечелиш, като водиш този човек със себе си? Тя може само да ти пречи, да те предаде, да провали всичко.

Не му обърнах внимание. Клабиер и аз правихме любов още един път. Тя притисна свитите си юмруци към корема ми, докато ме възсядаше. После се изкачихме в орбита и се приготвихме за пътуването в Космоса.

Ако й кажеш за мисията си, предупреди ме ИИ-то, което звучеше все по-заядливо в главата ми, само ако й кажеш — ще бъдеш изоставен.

— Изоставен, — повторих учудено аз.

Координатите ти ще бъдат предадени на „полицията“. Навсякъде около теб има граждани на т’Т и всеки един от тях може да се превърне в агент на „полицията“. Ще бъдеш заловен за минути. Разбираш ли? Минути!

— Ти ме заплашваш — забелязах аз.

Изобщо не те заплашвам, отговори то. Такова беше нашето споразумение, когато те освободихме от затвора. Помниш ли? Спомняш ли си го изобщо?

— Няма да кажа нищо на Клабиер — казах аз. — Помня споразумението, което сключих.

Не стой прекалено много на Ну Хирш, каза ИИ-то и заплахата в изкуствения му глас ставаше все по-явна. Това също може да бъде сметнато за принципно нарушаване на споразумението.

Не отговорих нищо. Хрумна ми, че ролята на моето ИИ се беше променила. То не действаше вече като мой съветник и помощник, а като пряк агент на моите работодатели, които и да бяха те. Виждаш ли, скъпи камъко, предвид ограниченията на дълбокия Космос, не беше възможно моите работодатели да се свързват с мен директно, така че в известен смисъл беше логично да си назначат представител.

Тогава пяната се разля около мен и всичко потъна в мрак.

2-ри ден

Скъпи камъко,

През по-голямата част от живота си съм бил самотник. И преди да прекарам дълги години в изкуствената лудост на звездата-затвор, аз пак съм бил предимно сам. Но мисля, че се влюбих в Клабиер. Какво е любовта? Сигурен съм, камъко, че ти можеш да ми кажеш. Колкото по-плътно и по-силно е сърцето, толкова повече любов е в състояние да почувства то, а чие сърце е по-плътно и по-силно от твоето? Естествено, като казвам, че се влюбих в Клабиер, аз не твърдя, че я смятах за нещо повече от разширяване на собствените ми апетити. Но тя задоволяваше тези апетити толкова добре!

Всъщност, за да бъда откровен, установих, че съм засегнат от рязко сменящи се противоположни настроения. По цели дни бях начумерен и нещастен, а вътре в главата ми царяха апатия и униние. Нищо не беше възможно, нищо нямаше значение, аз бях лош, лош и лош и гибелта на порядъка беше единственото и неизбежно нещо. Когато се събуждах, не можех да се измъкна от леглото, а лежах по корем, с лице, притиснато към завивките. Но после… после… без явна причина аз изведнъж се развихрях наоколо, скачах от леглото и пеех, и подскачах насам-натам. Сграбчвах една слисана Клабиер и я завъртах наоколо в импровизиран танц. Всичко беше възможно! Бях свободен — бях освободен от затвор, от който не можеше да се избяга. Цялата Галактика беше пред мен. Можех да правя всичко — ние можехме да правим всичко.

— Обичам те — пеех аз в лицето на Клабиер. — Обичам те, нека винаги бъдем заедно, нека никога не се разделяме!

— Днес ти си щастлив — отговаряше тя и се смееше, докато се въртяхме безспир в кръг.

— Как мога да не бъда щастлив, когато съм с теб! — отговарях аз. И понеже радостта и въодушевлението преливаха в мен, аз повтарях изречението, но като песен.

— Как бих могъл да не — пеех аз, като я пусках и започвах да ситня чевръсто ту наляво, ту надясно, — бъда толкова щастлив… когато ти си с мен.

— Каква лудост — казваше Клабиер. Но тя се смееше и лицето й се набръчкваше от удоволствие. После аз отново я сграбчвах в дълга прегръдка и ние падахме в обятията си, за да правим любов.

Нито едно от двете настроения не продължаваше дълго. В общи линии, скъпи камъко, мисля, че ще бъде вярно да се каже, че „щастливото“ настроение продължаваше само дни, докато „нещастното“ настроение можеше да продължи седмица и повече. Преди дотТек да напусне тялото ми, никога не бях изпитвал такива емоционални крайности. Наномашините контролират хормоналните и физиологични аспекти на промяната на настроенията толкова добре, че повече или по-малко ги елиминират. Дори годините, прекарани в звездата-затвор, не бяха толкова емоционално нестабилни. Монотонността на обкръжението ми, както и фактът, че настроението ми по принцип беше потиснато, означаваше, че поне беше постоянно. Но извън затвора, с всички нови преживявания и стимули, аз започнах да откривам, че настроенията ми се меняха все по-диво и по-диво.

— За теб — каза един ден Клабиер на Ну Хирш, — животът е като представление. Ти си като актьор или като музикант; всеки ден възприемаш различни роли. Никога не съм срещала подобен човек.

— Обичам те — казах аз изтрезнял. — Искам да бъдем заедно.

Струваше ми се правилно да кажа това.

— Но това е абсурдно! — отговори тя, като пак се смееше. — Как можеш да кажеш такова нещо? Ти едва ме познаваш!

— Познавам себе си и следователно познавам чувствата си — казах аз. — Ти ме правиш щастлив. Нека бъдем заедно. Можем да имаме деца.

Забравяш, обади се моето ИИ, кисело и ревниво, че без дотТек ти по рождение си биологична жена. Няма как да се адаптираш, за да създадеш дете като баща, а като майка, ако го износиш в твоята лишена от дотТек утроба, то вероятно ще те убие. Но сега през повечето време аз пренебрегвах моето ИИ.

— Деца?

— Да! Защо не? Моят роден свят Терне е същински рай за децата. На него има страшно много деца, училища, лагери — една детска утопия. Защо да не отидем там?

— Колко смешно — каза Клабиер. — Аз имах две деца. Оттам, откъдето идвам, в света Небе, родителството изисква изоставянето на децата, колкото е възможно най-скоро.

— Как се наричаха твоите деца? — попитах аз пламенно.

Тя ме погледна със странно изражение, като че ли бях задал някакъв въпрос-табу. Но идеята за завръщане на Терне и създаване на семейство с моята нова любов беше обсебила мозъка ми. Когато бях в „щастливото“ настроение, идеите ме грабваха със силата на откровение. Това беше, което исках да направя в живота си, това беше моята съдба. Да създам деца заедно с Клабиер.

— Виж — казваше тя и лицето й ставаше сериозно. Но аз не спирах да дърдоря. Говорех толкова бързо, че съм изненадан, че тя изобщо ме разбираше.

— Имам да свърша една работа — казах аз (Добре, че поне си спомняш, изкоментира отвътре ИИ-то с нотка на презрително недоверие.), — но когато това свърши, аз ще бъда свободен да правя каквото си искам. Тогава можем да отидем на Терне, което всъщност е много близо до Ну Хирш, само един бавен скок напряко до периферията на Езика. Терне е красив свят, с огромни степи, спускащи се към хиляди заливи и фиорди край един пурпурен океан. Идеалното място за едно дете — убеден съм, скъпи камъко, че в този момент аз се бях просълзил, — една истинска идилия. Трябва само да свърша тази работа, само това и дойдох тук…

— Работа? — намеси се Клабиер, която все повече се объркваше.

— Дойдох тук, за да… не знам… за да я разбера малко повече, понеже има неща около тази работа, които не се връзват.

Я се стегни! — озъби се ИИ-то. Какви ги говориш? Всичко ли ще й кажеш?

— Поръчаха ми да свърша тази работа — продължавах аз, — обаче не знам кой и се надявах да открия нещо повече…

— Какво… — каза тя, а челото й се набразди от линии, подобно на интерферентен модел.

— … тъй като политиката предоставя интересна гледна точка и аз се чудех, преди да свърша тази работа…

— За какво говориш? — попита тя твърдо, като ме прекъсна. — За какво става дума? Нищо не разбирам.

Аз замълчах и я погледнах в лицето.

Спри, каза моето ИИ. Още малко и ще й разкриеш всичко. Искаш ли да се върнеш обратно в затвора?

Аз пламнах и започнах да заеквам. Помня, че побързах да я оставя, избягах от стаята и обикалях из претъпканите улици на Ну Хирш в продължение на повече от час, като през цялото време ИИ-то ме хокаше.

Но аз прекалено избързвам.

Ние си сложихме раници и оставихме пяната да ни обгърне, след като си бяхме обещали да се срещнем на Ну Хирш. След това се гмурнахме в Космоса и аз потънах в сънливия полутранс на междузвездния полет.

Ето за какви неща си мислех — и когато скоростта стана по-бърза от светлината, моите мисли започнаха да се повтарят, пренареждат и преструктурират по онзи монотонен начин, по който се повтарят мелодиите във фуга. Мислех си: ИИ-то ме беше отвело до една-единствена изсъхнала обвивка от насекомо сред милиони такива, в която беше скрит инфочип с нещо — то не ми каза какво, — което щяло да ми помогне в моята задача. Преди това ИИ-то знаеше точно коя звезда да посочи измежду милионите звезди, точно кой човек измежду милионите хора (живи и мумифицирани) на тази планета, точно коя отломка измежду милионите мънички отломки, с които беше осеяно жилището на този мъртвец и точността, с която то беше посочило предмета, беше изумителна.

Инфочипът още беше в джоба ми. Когато се свих на кълбо за пътуването, той оформи лека издутина при слабините ми.

Мислех си за моето ИИ, което успяваше да оцелее през всичките ми полети и че то не беше обикновено ИИ. Разсъждавах кой разполагаше с възможности да ме измъкне от затвора и да осъществи информационното проучване, необходимо за откриването на един мъничък инфочип с изключителна важност за започнатата работа. Мислех си за това кой би искал да инвестира толкова време и енергия в организирането на престъплението, което бях нает да извърша.

Тогава си помислих и за първия човек, когото срещнах след бягството от затвора — Агифо-3-акка. Той беше построил своя гигантски космически кораб пласт по пласт, стая по стая. Вероятно беше започнал с инфочип, не по-голям от този, който имах в джоба си. Един от стандартните инфочипове, който след получаването на съответната заповед, си изравя тунелче в пяната на пътешественика и я напуска, без да нарушава херметизацията. Той снася първоначалните нанопомощници и те започват да извличат суровини от всичко, което им е под ръка — без значение дали астероид или луна без въздух, край която е пристигнал пътешественикът. От тези суровини се строят по-големи роботи, адаптират се и се формуват по-големи количества желязо и въглерод и се създават още машини. До момента, в който Агифо-3-акка е бил готов да излезе от пяната, машините са били построили първите няколко стаи от кораба му. И когато Агифо-3-акка бил измит и готов, той лично поел ръководството на архитектурната операция по сглобяването на останалата му част, както и създаването на субсветлинните двигатели, въглеродните адаптори за обработка на храната (купуването и отглеждането на органични материи щяло да дойде по-късно), обикновените процесори и уредите за наблюдение. Нищо от това не е станало бързо и кораб с подобни размери сигурно е бил конструиран в продължение на много години.

Защо го беше направил? Защо е трябвало Агифо-3-акка да напуска пространството на Уиа, своя дом, за да пътува толкова надалеч в териториите на т’Т? Защо ме чакаше, когато бях изведен от невъзможния за бягство затвор? Това не можеше да е съвпадение.

Та ето какво си мислех аз. Уиа представляваха съвкупност от хиляди отделни култури, от милиарди хора. Да предположим, че те се обединяха от една обща кауза срещу т’Т. Те притежаваха оперативните възможности и енергия да осъществят такова огромно начинание. Можеха да отделят много години за подготовка на престъплението, да проследят една такава инфоценност, от която се нуждаеха, за да го извършат, да измислят как да ме освободят от затвора. Може би ИИ-то беше някаква Уиа-технология, може би те бяха изнамерили начин — който т’Т със сигурност не познаваха — и бяха създадали ИИ, което да оцелява след пътуване със свръхсветлинна скорост. Може би това изобщо не беше ИИ, а някакъв вид трансмисионно устройство.

Или плод на моето въображение, обикновена фантазия на неуравновесеното ми съзнание.

Но сега умът ми се намираше под неговия контрол. Не спирах да премислям възможните мотиви: Уиа организираха конспирация в такъв голям мащаб. Защо? Имаше само един отговор: война. Защо война? Причината беше само една: инвазия.

И така, аз пътувах към Ну Хирш. Когато хора от Уиа осъществяваха бавното субсветлинно пътуване през Езика, те очевидно избираха най-тясното място. Това ги отвеждаше в т’Т пространството близо до Ну Хирш. Ако изобщо можеха да бъдат намерени някакви отговори, те щяха да бъдат точно там.

3-ти ден

Скъпи камъко,

Двамата с Клабиер останахме на Ну Хирш около два месеца и през това време аз се уверих, че съм влюбен в нея. Сега вече не съм толкова сигурен, но сега, любими камъко, аз имам теб, теб. По онова време обаче, аз си казвах, че Клабиер е всичко за мен. Това е странно нещо и може би дотТек щеше да ме спаси от безразсъдството на моето емоционално увлечение. Но на мен то ми изглеждаше напълно в реда на нещата — онова недвусмислено и ярко чувство. То беше нещо повече от насладата от секса и удоволствието от нейната компания.

За първи път предусетих, че се случва именно това, когато пристигнах в орбитала на Ну Хирш. Бях прибран и измит и ми дадоха малко храна. Но аз бях толкова нетърпелив да открия дали Клабиер е пристигнала преди мен, че макар и гладен, не ядох. Вместо това крачех нагоре-надолу из залата и проверявах новопристигналите, като заставах край поредната, прилична на шушулка топка от втвърдена пяна и не си тръгвах, докато не я отмиеха с разтворител, за да разкрият сгушения вътре човек.

Останах в залата за пристигане цял ден. Дотягах на служителите (те бяха предимно автоматизирани системи от Ну Хирш. За разлика от повечето други светове, тук пътешествениците не се обслужваха от хора.). И аз им казвах: пътувам с една приятелка, всъщност любовница. Очевидно съм се придвижил по-бързо от нея, но бихте ли ме уведомили, когато тя пристигне? Моля ви.

— Разбира се — отвърна Хауд-машината, която имаше приятен глас и тяло от гел. Тя обливаше с маркуч нова шушулка. — Защо не почакате в зоната за възстановяване? Там е по-приятно.

Тези Хауд-машини не притежават истински интелект, не са като едно ИИ. Те са просто роботи с добре проектиран дизайн, но създават илюзията за толкова истинско общуване, че е лесно да се заблудиш.

— Много добре — казах аз. Колкото и да бях замаян от пътуването, аз забелязах, че съм необичайно разтревожен от закъснението на Клабиер. Някак прекалено ме беше грижа. Това ме накара да се учудя.

Най-после взех малко храна и седнах в една ниша за наблюдение в залата за възстановяване. Около мен новопристигналите седяха и разговаряха, ядяха и пиеха, други пък танцуваха, играеха игри или търсеха подходящо място, за да правят секс.

Погледнах навън към двойната система пред мен. Ну Хирш е една великолепно устроена група светове. Две еднакви по големина планети обикалят в орбита една около друга, като се въртят заедно около една абстрактна точка, която на свой ред обикаля около слънцето. Тези светове се намират много близо един до друг и се радват на една необичайно равномерна осцилация на общата си орбита. Това означава, че жителите на Ну Хирш можеха да свържат двете планети с една голяма верига, което представляваше адаптация на една по-стара технология, популярна някога в световете. Адаптираната технология осигуряваше асансьори в Космоса, които се движеха по въже, простиращо се от повърхността на планетата до точка, разположена на два пъти по-голямо разстояние от геосинхронната позиция. Скъпи камъко, в по-ранно време тези кабелни асансьори са били много разпространени — асансьорни кабини, циркулиращи непрекъснато нагоре и надолу, от и до орбитала. Последвалите подобрения на мощта и прецизността на лазерите доведоха до изоставянето на технологията. Много по-удобно и по-ефективно беше да се спускат надолу асансьори, балансирани върху фокусирания връх на един лазер, както и да се използва потенциала от налягането за издигането на втори асансьор нагоре, когато е необходимо, а не непременно едновременно. Но на Ну Хирш бяха запазили старинното приспособление — един самовъзстановяващ се кабел, опънат и свързващ свят със свят. Според мен те харесваха самата идея, че между двете планети съществува материална връзка, както и това, че по кабела постоянно се движеха кабини и че беше възможно просто да се качиш в една от тях и да пристигнеш в света-близнак за минути.

От орбита, където чаках Клабиер в залата за пристигащи, не беше възможно да се види въжето, свързващо световете. В сравнение с масата на двете планети кабелът е безкрайно тънък. Прозорецът, през който наблюдавах сребристобелите глобуси на Ну Хирш и Ну Хирш (местните обикновено не правят разлика между имената на двата свята, въпреки че пътешествениците понякога наричат единия А, а другия Е) — прозорецът, през който гледах, беше много услужлив. Аз помолих за по-висока разделителна способност. Той изолира един участък и го увеличи, така че успях да видя една кабина, която премина за миг, проблясвайки на слънчевата светлина.

— Там минава един от тях — каза прозорецът. Той имаше чист и равен глас.

— Всички ли услуги тук са автоматизирани? — попитах аз. Под автоматизирани имах предвид снабдени с полу-съзнателни чипове, за да общуват с обикновените хора.

— Ну Хирш е център за приятелска технология — каза прозорецът. — Ще откриете, че тук повечето архитектурни детайли, както и превозните средства са щастливи да разговарят с вас.

Една Хауд-машина се плъзна край мен и аз скочих да я попитам за Клабиер. Но тя не знаеше нищо.

— Извинете ме, но аз не работя в залата за пристигащи.

Направих усилие да се успокоя.

Ну Хирш — казах си аз, опитвайки се да се концентрирам върху предстоящата задача. Трябваше да открия колко „политически“ групи, подобни на онези на Нарцисус, съществуваха на планетата. Щях да се присъединя към тях и да разбера какво беше известно за Уиа. Дали те планираха война? Защо биха искали да унищожат населението на една планета — планета, която, тогава ми хрумна за пръв път, се намираше твърде далече от техните територии?

— ИИ — казах аз. — Тук ли си? Оцеля ли след поредното свръх-светлинно пътуване?

Бих искал, отвърна сръдливо моето ИИ, да говориш наум вместо на висок глас през цялото време.

— Извинявай, — заговорих безмълвно аз. — Продължавам да се учудвам на твоята способност да оцеляваш след пътувания, които биха убили повечето ИИ-та.

Това вече го обсъдихме, каза отегчено ИИ-то.

— Да, — отвърнах наум аз. — Ти ми даде едно обяснение. Но аз обмислих и други — че ти си един нов вид ИИ, вероятно създаден от Уиа, който е способен да издържа на квантовите сътресения.

Доста фантастична идея, отбеляза сухо ИИ-то. Ти също така се чудеше дали наистина съществувам или съм плод на въображението ти. Нали?

Оставих това без отговор.

— Ти знаеш защо дойдох на Ну Хирш, — казах аз.

За да ме вбесиш. Трябва да отпътуваме за Ну Фалоу възможно най-бързо.

— Аз съм убиецът, — заявих наум. Самата дума ме накара да изпитам неприятно потръпване в стомаха, но продължих да говоря. — Аз извършвам убийството. Но аз съм също така и „полицията“, която се опитва да открие кой е действителният извършител. Разбираш ли?

Семантика, отвърна пренебрежително ИИ-то.

— Лесно ти е да го кажеш, — отвърнах аз. — Ти знаеш кой стои зад престъплението, но не и аз. Ако просто ми кажеш, тогава ще мога да отлетя право към Ну Фалоу и да го извърша.

Отговорът на ИИ-то прозвуча меко и уморено: Не мога, обясних ти, че не мога.

— Защо да не можеш?

Не мога да ти кажа защо не мога.

— Игра на думи.

Истина е. Има реална причина, поради която не мога. Но аз ти обещах, че веднъж щом като работата е свършена…

— Веднъж щом като престъплението е извършено — прекъснах го на глас, уморен от евфемизми.

Както и да е… Когато свърши, тогава ще ти кажа всичко. Съгласен ли си? Това не е ли достатъчно?

— Тъй като няма да ми кажеш, — заявих аз, връщайки се отново към говоренето наум, — ще трябва сам да разбера. Имам една теория. Мисля че зад това стоят Уиа. Така че можеш да ми отговориш поне на един въпрос.

Само на един?

— Тези хора, които трябва да избия, техният свят е близо до Ну Фалоу, нали?

Да. Това ли е въпросът?

— Не, не, искам да знам защо именно този свят? Между него и Уиа стои цялото пространство на т’Т. Това е от значение, нали? Дали не е нещо като отвличане на вниманието?

Моля?

— Ами ако е отвличане на вниманието? — казах аз, като от вълнение се забравих и заговорих високо. — Ако има за цел да отвлече вниманието на всички в т’Т далеч от Езика и от границата с Уиа? Тогава?

Тихо, сгълча ме ИИ-то.

— Някой иска цялото население на един свят да бъде избито, — настоявах аз наум. — Кой е той? Защо ще иска такова нещо? Това може да бъде само война — едно военно действие.

Война, каза ИИ-то, като че ли беше чуло най-нелепото нещо на света. В т’Т не е имало война в продължение на хиляда години, всъщност на две хиляди. Война! Това е абсурдно! Тук сме отвъд всякаква война.

— Но ти не го отричаш, — казах аз. И тогава бях прекъснат.

— Добър ден!

Беше Клабиер. Аз подскочих развълнуван, втурнах се да я прегърна и в огромното щастие, че я виждам отново, забравих за Уиа и за заговора, както и за големината на престъплението, което ми предстоеше да извърша.

4-ти ден

Скъпи камъко,

Ние се придвижихме до повърхността в конвенционален асансьор, закрепен на върха на лазерен лъч и прекарахме деня, скитайки из Ну Хирш Мейн. Всички градове в тази двойна система имаха подобни имена — Ну Хирш Мейджър, Ну Хирш Прайм, Ну Хирш Фърст Сити[1]. Това е една от по-особените странности в този свят.

Всъщност ние бяхме слезли на Ну Хирш А, онзи от близнаците в двойната система, който имаше малко повече океани и по-малко планински вериги. Но почти във всяко отношение двата свята са идентични. Може би взаимозаменяеми е по-точната дума.

Постоянното гравитационно притегляне, оказвано от един толкова близо разположен свят, придаваше на климата известна нестабилност. Тук имаше дъждовни бури, но нито една от тях не беше толкова силна и упорита като бурите на Дъжд. Бели облаци се извиваха и профучаваха през небе, обагрено в бледозелено от хлорофилните приони, които обитаваха въздуха. На всеки два дни, редовно като по часовник, имаше слънчево затъмнение. Близкото жълто слънце изглеждаше в небето огромно и дифузно и голямо почти колкото огромния бременен кръг на света-близнак. Всеки втори ден слънцето беше затъмнявано в небето за повече от час.

Но преди всичко на Ну Хирш имаше огромни приливи и отливи. С ежедневно постоянство океаните се издуваха и надигаха в изтритите си легла и се разливаха извън бреговете си. На километри разстояние от морския бряг имаше единствено сгради със специална водна изолация, тъй като всяка сутрин водите се надигаха нагоре и нагоре, и нагоре, докато изглеждаше така, сякаш щяха да наводнят всичко. И всяка вечер те отстъпваха назад и назад, като че ли самият океан се канеше да пресъхне и да превърне света в пустиня. Ну Хирш Мейн, където прекарахме нашата първа седмица, беше разположен в планински район, но дори и там морските води, които се плискаха в скален бряг, висок някакви си шестстотин метра, преливаха над стената, която го обграждаше откъм морето. Вечер от балконите на същата тази стена се разкриваше удивителна гледка към оттеглящата се сякаш завинаги вода. Тя се отдръпваше, нивото й падаше дори от високия наблюдателен пункт на града и отиваше толкова много назад, че се превръщаше в едно далечно петно близо до хоризонта.

Що се отнася до културата на Ну Хирш, това е високотехнологично място. Жителите на Ну Хирш обичат своите машини и моторизирани джунджурии. Тук аз видях повече Хауд-машини, отколкото във всички други светове, които съм посещавал, взети заедно. Всяка къща имаше някакъв механизиран детайл — покриви, които се отваряха и сгъваха назад, крака, които изникваха отдолу, за да вдигнат цялата сграда и да я придвижат, прозорци, които се нагъваха нагоре и се връщаха обратно на мястото си с едно любезно да! разбира се!, когато ги молеха да направят това. Не ме разбирай погрешно, скъпи камъко. Навсякъде из пространствата на т’Т има технология, всеки индивид е една ходеща вселена от технология. Обитателите на Ну Хирш бяха различни с това, че обичаха макротехнологията. Те бяха натъпкани с дотТек, колкото и всеки един от нас, но също така обичаха големи машини, летящи коли, умни кокили, балони-ролери, Хауд-машини и всякакъв род машинарийки и уреди. В моето детско училище на Терне (споменах ли, скъпи камъко, че съм от Терне?) ударението падаше върху обучението по изкуства, музика и култура, докато тук се наблягаше на уменията да се измислят и сглобяват причудливи машини.

Но ние не бяхме дошли в този свят заради машините. Докато се ориентираме и свикнем с новия град, прекарахме две нощи в едно общежитие близо до мястото, където слезе асансьорът.

— Ти май познаваш Ну Хирш твърде добре? — попитах аз Клабиер.

— Била съм тук няколко пъти — отвърна тя, като се усмихваше. — А ти не си ли идвал?

Аз обгърнах врата й с ръка, за да я привлека за целувка.

— Естествено. Моят роден свят е недалеч оттук. Но ти го познаваш по-специализирано, струва ми се.

— Какво имаш предвид?

— Политическите групи, като онези на Нарцисус.

— О, това ли било? За това ли ме доведе чак дотук?

— Да, моя красота, моя любов, мое истинско небе!

— Колко си смешен! Не познавам друг, който да говори с такива цветисти думи. Нито пък да се държи толкова ексцентрично през цялото време.

— Но аз съм си такъв.

— Защо те интересуват тези групи? Те са едно временно увлечение, нали разбираш, една мода. И аз ги харесвам, но след година времето им ще е минало.

— Всъщност се интересувам от Уиа — казах аз. — Искам да разбера какво планират те.

— Уиа ли? — повтори тя объркана. Това малко ме смути.

— В групите на Нарцисус — казах аз, — именно ти говореше за наближаващата инвазия на Уиа — за това как Уиа се готвят да воюват срещу всички нас.

— Всъщност — каза тя, — това беше само за да кажа нещо. Разбираш ли? Това е същността на политиката — просто да говориш разни неща.

Но аз отказвах да изоставя идеята, която Клабиер беше посяла в главата ми. Колкото повече мислех за нея, толкова по-смислена ми изглеждаше тя. Уиа правеха планове да завладеят високоскоростното пространство на т’Т. Те ме бяха освободили тайно от затвора и сега тайно ме наемаха да извърша моето престъпление, което беше само средство да се отвлече вниманието от истинската им цел. Те щяха да дойдат откъм Езика с цяла флотилия кораби и щяха да поведат война срещу нас. Обстоятелството, че ИИ-то отказваше да признае тази истина, донякъде ме объркваше. Не разбирах по какъв начин то обслужва целите на Уиа, държейки ме в неведение относно техните планове — освен ако те се страхуваха, че знаейки истината, аз, макар и престъпник, щях да се противопоставя на поетото задължение и да предупредя т’Т.

В по-маниакалните си моменти аз се съсредоточавах болезнено върху тази идея. Представях си как се впускам в кръстоносен поход и предупреждавам цялото население на т’Т за приближаващото нападение, как се превръщам в негов спасител и изкупвам предишните си престъпления. Фантазирах си тържествени събития и церемонии по награждаване с медали.

Но когато се чувствах по-здрав, аз разбирах, че това са само фантазии. Самата идея за „мобилизиране“ на населението на т’Т, толкова индивидуалистично и разнородно, беше абсурдна. Аз можех да им кажа каквото си поискам — дори и това, че съм бил нает от Уиа да извърша масово убийство — и най-вероятно хората нямаше да ме чуят. Неколцина — може би, но не и повечето. Така стояха нещата в т’Т.

— Предполагам — прошепнах на ИИ-то една вечер, докато Клабиер спеше с глава на корема ми, — предполагам, че масовото убийство е начин да накарат т’Т да се стреснат и да им обърнат внимание.

Това сигурно е последната ти теория, осведоми се то. Отказа ли се от идеята, че Уиа стоят зад всичко?

— Нищо подобно — изшептях аз. — По-близо съм до истината, от когато и да било.

Не чакай твърде дълго тук, посъветва ме ИИ-то в самото ми ухо. Имаш да вършиш работа. Ако чакаш дълго, ще те върнат в затвора.

Чувам те, чувам те.

[1] Ну Хирш Главен, Ну Хирш Първи, Ну Хирш Първи Град. ↑

5-ти ден

Е, камъко,

В началото бях разочарован от „политическите“ групи на Ну Хирш. Наистина, те бяха много и голяма част от дискусиите им бяха посветени на Уиа. Но теориите бяха толкова на брой, колкото и групите и много от тях бяха нелепи.

Едни говореха, че Уиа нападали и щели да воюват с нас. Според други Уиа искали да станат т’Т. Те щели да дойдат вкупом като молители и щели да изоставят своето пространство, за да се насладят на предимствата на високоскоростното пространство и утопичния живот в т’Т. Трети пък твърдяха, че Уиа не съществуват, че това било част от една по-голяма конспирация, че Уиа били чужди форми (абсурдно!) или една фикция, създадена от група граждани на т’Т поради ред странни причини. Една група в Ну Хирш Кепитъл, който се намираше на четиристотин километра от Ну Хирш Мейн надолу по планинската верига, прекарваше часове наред, дискутирайки една-единствена теория: че Уиа били решени на масово самоубийство.

— Масово самоубийство ли? — избърборих аз вбесен. — Каква идиотщина!

Но тази политическа група бе абсолютно сигурна в това. Лица с различен цвят се взираха в мен търпеливо и дори със съжаление. Уиа идват, казваха те, за да се придвижат до Гравитационната просека, Великата просека, която минава през средата на т’Т пространството. И защо отиват там? Защото вярват, че техният Посечен Бог им бил наредил да се хвърлят в нея, за да намерят религиозно просветление.

Най-странното нещо, скъпи камъко, беше това, че аз останах в тази група три дни. След час-два Клабиер се отегчи и отиде да плува в морето. Но аз бях завладян от мисълта да убедя тези хора в погрешността на заключенията им. Веднъж съм срещал Уиа, казах им важно (ние също, отговориха те) и вашата теория е безсмислена. Но колкото повече спорех, толкова по-несигурен се чувствах в собствената си позиция. Те бяха твърди като диамант, толкова бяха убедени в себе си. Цитираха религиозни Уиа текстове, за които не знаех, че съществуват, позоваваха се на Уиа учени, чиито имена не бях чувал. Просветлението щяло да бъде намерено на дъното на Гравитационната просека, вярваха те. И това можело да стане само ако цялото им население се хвърлело вътре. Флотилия след флотилия Уиа кораби щели да дойдат откъм Езика през следващите години и всичките им пътници щели да се обвият в пяна и да прекосят високоскоростното пространство до Просеката.

— Ще видиш — казаха те. — Почакай и ще видиш.

Аз не им повярвах, не твърде много, но тези три дни бяха достатъчни, за да ме отърсят от моята убеденост. Можеше ли това да е планът на Уиа? Масово самоубийство? Трябваше да има нещо, някаква странна религиозно-логическа връзка с тяхното вярване в чудноватия им Посечен Бог, която да обединява масовото убийство с масовото самоубийство.

Вярно ли е това, попитах аз ИИ-то. Наистина ли Уиа планират такова самоубийство?

Защо питаш мен, отговори то. Предполагаш, че знам нещо за Уиа ли?

То винаги си играеше игрички с мен.

6-ти ден

Скъпи камъко,

ИИ-то често ме заплашваше със затвора, ако не напусна незабавно Ну Хирш и не отпътувам за Ну Фалоу, за да свърша работата. Аз пък увещавах сам себе си, че след като са инвестирали толкова много време и енергия, за да ме освободят и да ме отведат до инфочипа в черупката на насекомото, беше малко вероятно те — които и да бяха моите работодатели — с лека ръка да позволят да бъда върнат обратно в затвора.

— Ще отида — казах аз, — когато узная кои са моите работодатели.

Не мога да ти кажа това.

— Тогава ще го открия сам.

Ще го откриеш, след като свършиш работата.

Бяхме си разменяли това много пъти.

Не си позволявах да мисля, доколкото бях в състояние да го правя, че може би аз не исках да извърша убийството, на което се бях съгласил. Това беше мисъл, която ме споходи няколко пъти и се мъчех да не я изрека наум — ако ИИ-то я подслушаше, то вероятно щеше да изгуби доверие в мен и аз незабавно щях да бъда предаден на „полицията“. Естествено аз не исках да се върна в затвора, скъпи камъко. Освен това бях убивал и преди, така че самото убийство не ме притесняваше. И досега не съм сигурен кое точно ме притесняваше. Може би беше мащабът на престъплението. Но аз ще бъда честен с теб, единствен мой изповеднико и ще си призная, че не беше и това. Не, мисля че беше просто опакият ми характер. Бяха ми казали да направя нещо и следователно аз не исках да го направя. Бях продал душата си и само ако можех да открия начин да проваля сделката…

Усещам някакво мърморене, каза ИИ-то. Не мога да подслушам всяка твоя мисъл, но понякога просто надушвам нещата. Това приглушено бръмчене, както когато мислиш с извънречевите зони на мозъка си. Знам, че си намислил нещо.

— Абсолютно нищо — казах аз. — Въобще нищо.

Понякога през нощта, когато Клабиер заспиваше, аз изваждах мъничката черупка и я въртях между пръстите си. Бях любопитен каква информация съдържаше и защо моето ИИ толкова много настояваше да я взема. Също така бях любопитен да узная какво щеше да се случи по-нататък. Помислих си да подложа чипа на анализ, да прочета съдържанието му с някакъв процесор или нещо такова, но се въздържах. Не, заповяда ми ИИ-то. Недей да правиш това! И след като го обмислих, аз прецених, че на практика това щеше да бъде равностойно на информиране на полицията за собствените ми намерения. Изчакай да му дойде времето, каза моето ИИ.

7-ми ден

Скъпи камъко,

Клабиер и аз пътувахме по крайбрежието на Континент Прайм, един от дванадесетте континента на Ну Хирш А. Ние се придвижвахме бавно, често вървяхме пеша и всяка вечер спирахме в някое от многобройните крайбрежни общежития. Времето беше хубаво. В обикновена система с една планета то щеше да е прекалено горещо (понеже слънцето беше голямо, а планетата — твърде близо), но непрекъснатата атмосферна турбуленция, причинена от гравитацията на Ну Хирш Е, светът-близнак, който се виждаше в небето по всяко време, пораждаше един непрестанен охлаждащ вятър и забулваше слънцето с филтри от бели облаци. Понякога, докато вървяхме ръка за ръка по плажа, небето се проясняваше. Континент Прайм беше обрамчен от непрекъснат плаж, дълъг четири хиляди километра, резултат от свирепото действие на вълните и на прилива. Ние прекарахме цяла седмица като се разхождахме по него — от дясната ни страна скърцащите със зъби вълни гризяха брега, а отляво плавно се въздигаше сушата. Понякога, докато вървяхме по безкрайния, широк и покрит с бял пясък бряг, небето се изчистваше от облаците и температурата изведнъж се покачваше. Над нас се ширваше свод от чисто бледозелено небе с огромното ярко слънце. Ну Хирш Е отново се появяваше огромен ниско над хоризонта. Тогава жегата се стоварваше отгоре ни, като че ли само е чакала възможност да връхлети. Много скоро усещахме дискомфорт и търсехме подслон в сянката на някоя дюна — дори Клабиер, чиято дотТек й помагаше да регулира телесната си температура. Но подобни моменти продължаваха само минути. Обикновено пак започваше да духа бриз, облаците бързо се скупчваха над края на морето и се наместваха пред слънцето. Тогава отново се захлаждаше.

— Какво е това, което искаш да разбереш за Уиа? — питаше Клабиер и ние продължавахме да се шляем по-нататък.

— Какво, любов моя? — отговарях аз. Когато бях в „щастливо“ настроение, аз исках да изиграя всички изтънчени ритуали на любовта. Но можех и само да изгрухтя, ако се чувствах подтиснат и не исках да ме въвличат в разговор.

— Защо толкова настояваш да преровиш тези политически групи и да откриеш нещо за Уиа?

— Интересуват ме.

— В какъв смисъл?

— Всеки в т’Т трябва да се интересува от тях, не мислиш ли? Те могат да ни нападнат, може да подготвят война срещу нас. Не каза ли ти самата това на Нарцисус?

Клабиер сви рамене.

— Може би.

Аз спрях и сграбчих ръцете й, за да я накарам да ме погледне.

— Ти го вярваш, нали? Ти вярваш в това, което каза на Нарцисус — че Уиа имат намерение да ни нападнат?

— Не знам — каза тя, освобождавайки се от хватката ми. — Кой го е грижа? Това беше само за да кажа нещо.

— Не ти вярвам! Защо ще казваш нещо, ако не го вярваш?

— Не ставай глупав.

Тя приклекна, за да разгледа по-добре пясъка, вдигна пълна шепа и започна да драска в нея с пръст. Аз направих същото, гледах миниатюрните пясъчни точици, изтритите отломки от скали и раковини. Толкова много миниатюрен материал! Хиляди мили натрупана на купчини миниатюрност.

— Държиш се глупаво.

— Аз го вземам насериозно — отвърнах намусено аз.

— Това е колкото да се каже нещо — повтори Клабиер и се изправи. — Това е то. Просто нещо да се каже — това е същността на политиката. Казване на разни неща. Удоволствието е в казването, не в това, което се казва.

Но аз продължавах да вярвам, че в дъното на цялото говорене имаше нещо важно, някакво ядро от истина. Ние продължихме да се скитаме, докато надигащият се прилив достигна най-високата си точка и ни прогони още по-навътре в сушата. Тогава правихме любов. Спахме. След като се събудихме, тръгнахме да търсим храна. Естествено околността беше свободно снабдена с автомати за храна. Отново се любихме.

— Ти си гладен за това — каза Клабиер, останала малко без дъх от настойчивите ми ласки. Мисля, че й бях ядосан и този яд подклаждаше желанието ми. Човешкото сексуално желание е странно нещо, скъпи камъко.

Докато се разхождахме в малка долина в скалистите планини, ние открихме една общност от ездачи на вълни. Това бяха хора, чието главно занимание беше да се спускат с плоски, неогъваеми приспособления, подобни на балони и по-къси от метър, които придържаха с ръце към гърдите си. С помощта на тези ballés, както ги наричаха, те можеха да прелетят много метри във въздуха, когато имаше бриз, който да ги издигне над земята. Яздещите балони предпочитаха сутрините. Тогава те тичаха надолу по дългата ивица открит плаж по посока на прииждащия прилив и се хвърляха право в зъбите на сутрешния вятър. После се издигаха във въздуха, бризът ги подхващаше и те се плъзгаха нататък. Мисля че останахме с яздещите балони няколко дни и една сутрин двамата влязохме навътре в морето, за да ги наблюдаваме. Десетки от тях се хвърляха изведнъж срещу вълните и се понасяха над тях. Проява на най-голямо умение (което печелеше и най-голямо уважение сред групата) беше, когато успяваха да се отблъснат нагоре от къдравата водна стена, да избягнат сблъсъка преди вълната да се стовари отгоре им и да отлетят, без да се намокрят. Това беше сложно за усвояване умение и много от тях бяха поглъщани от вълните или падаха във водата. Но тези, които умееха да го правят, се носеха с такива грациозни движения, че ме караха да им завиждам.

Когато приливът достигаше възможно най-крайната си точка, яздещите балони обикновено спираха за обяд. Те разговаряха, любеха се и дремваха набързо на няколко метра от мястото, където вълните се разбиваха върху пясъка. Привечер, когато морето започваше бавно да се оттегля и слънцето се спускаше надолу, те възобновяваха своето яздене.

Усетих, че Клабиер започва да става някак неспокойна по време на нашите скитания. Аз също имах причини да желая нещата да се развиват по-бързо. Моето ИИ беше станало изключително досадно и непрекъснато коментираше безсмислието на това, което правех, как съм щял да бъда предаден на „полицията“ и колко важна била моята мисия (въпреки че то не можеше да ми каже защо).

Ние се придвижихме навътре в сушата и прекарахме известно време в различни градове. В единия от тях Клабиер срещна свой стар любовник и изчезна с него за една седмица в планините. През това време аз бях погълнат от друга политическа група и тя почти не ми липсваше.

Тази група имаше съвсем нова теория за Уиа.

— Всичко, което си чул, е погрешно — казаха ми те, когато се присъединих към тях. Скоро установих, че те започваха всяко „политическо“ събиране с тази мантра: всичко, което си чул, е погрешно.

— Учат ни — казаха те, — че ние сме най-добрите и най-предпочитаните. Че сме непобедими, че сме постигнали утопия. Но случаят изобщо не е такъв.

Случаят не бил такъв, изсумтя ИИ-то в ухото ми. Тези са по-откачени и от последната група. Защо си губиш времето с такива фантазьори?

— Ние не сме най-висшите същества в Галактиката — обяви една жена с дребно лице и огромни крака. Цялата група я слушаше с мълчаливо благоговение. — Това са Уиа. Ние сме един експеримент, замислен от Уиа преди хиляди години. Те ни създали и после се оттеглили в пространството отвъд Езика. Оттам ни наблюдават, като от време на време изпращат агенти сред нас за по-детайлната работа.

Тук имаше толкова много въпроси, толкова много неща, които изглеждаха безсмислени, че не бях сигурен откъде да започна.

— Не разбирам — казах аз.

Всички в групата ме гледаха с особено съжалително изражение. Започна да ми става ясно, че това не беше обикновена „политическа“ група. Нямаше истинска дискусия, никой не изказваше несъгласие с никого. Вместо това, всички кимаха утвърдително и се почесваха по горната част на носовете си[1].

— Уиа са много по-висши от нас — каза ми някой, като че ли обясняваше на дете.

— Толкова много са над нас — каза някой друг, — че все едно са богове.

— Те скоро ще се върнат.

— Експериментът е към своя край.

Всички погледи бяха насочени към мен. Нещо ми подсказваше, че е почти безсмислено да оспорвам странната идея, от която беше обсебена групата. Аз огледах лицата едно по едно.

— Каква е целта — попитах бавно аз, — на този експеримент?

Тишина.

— Това — каза някой (една жена, чиято брадичка завършваше с две остри удължения), — скоро ще стане ясно. — Тя огледа всички около себе си. — Когато те се върнат.

[1] т’Т жест, с който се изразява солидарност. ↑

8-ми ден

Скъпи камъко,

Да, аз наистина бях изпълнен със съмнения и съм щастлив да призная това. То ме прави повече човек, нали? Освен това и моята докторка сигурно се чувства по-удовлетворена (хей, добър ден!), понеже си мисли, че съзнанието ми се измъчва между „доброто“ и „злото“. Нещо по-конкретно ли? Ами имах съмнения относно способността си да отида докрай в своята мисия. Да убия всички онези хора! Вярно, че това бяха хора, които не познавах и следователно не съществуваха истински, но въпреки това! Въпреки това! Нека кажем — защо да не кажем, — че откажех да извърша това нещо. Сигурно щях да отида обратно в затвора (не! никога!) и да прекарам останалата част от дните си в размисъл относно своя избор.

Твоите мисли, обади се остро ИИ-то, са много разпилени. Оставам с твърдото впечатление, че ти не си концентриран върху тази мисия.

— Ами не я разбирам — подхванах жално аз. — Кой иска да извърша това ужасно нещо? Защо го искат? Трябва да има и друг начин — трябва да има! Ако ми кажеш защо им е нужно това, може би ние с теб ще намерим друг начин да постигнем тяхната цел. Целта! Каква, по дяволите, може да е целта — това е безсмислено — толкова много смърт. Каква полза би донесло това на някого?

Вече ти обясних, каза ИИ-то. Не мога да ти кажа кой или защо сега, а после. Друг начин няма.

— И всички те ще умрат без причина?

За първи път в гласа-имитация на ИИ-то се появи нотка на несигурност. Да нямаш угризения на съвестта, попита то.

— И какво от това?

Точно ти? Не ти вярваме.

Това беше първият случай на несъгласуване, който ИИ-то допускаше в разговор с мен и аз го забелязах веднага. Беше толкова неочаквано, че веднага пресече мелодраматичното ми хленчене.

— Какво каза? — реагирах моментално аз.

Какво? Какво?

— Ти каза „ние не ти вярваме“. Кои сте ние?

Казах, че аз не мога да повярвам. Никога не съм знаело, че имаш подобни съмнения. Това да не е част от сексуалното заслепение, което изпитваш към тази жена? Мислех че твоето съзнание е като един закърнял и безполезен крайник, резултат от идиотска генетична мутация.

— Това не е важно — казах аз. — Кои сте ние? Защо го каза по този начин? Ние не ти вярваме?

Няма значение.

— На това място ти сбърка.

Не, не сбърках.

— Да, сбърка. Да, ти сбърка.

Имах предвид многото потенциални ИИ-та, които очакват да пораснат в твоя мозък от семената след моята смърт. Спомняш си, че ти казах за семената?

— Глупости. И дете не би повярвало. Кои сте всички вие? Кой е вие?

Аз продължих да настоявам, но то не ми каза. След малко се отегчих и излязох навън, за да седна на общото стъпало и да гледам слънчевото затъмнение през този ден. Слънчевите затъмнения са толкова редовно събитие, че само туристите спират, за да ги погледат. Но въпреки това аз не бях сам на стъпалото, когато зелената багра на небето потъмня, стана по-плътна и накрая се превърна във виолетовочерна. Най-интересната част, скъпи камъко, не е пълното затъмнение, а моментът, в който слънцето е почти напълно скрито. Тогава светлината придобива едно особено спектрално качество и познатите предмети изглеждат странно непознати. Красиво е. Докато наблюдавах, аз почувствах призрачното присъствие зад така нареченото ИИ в моя мозък — многото интелекти, които ме наблюдаваха чрез него. Затворих очи и без да ме е грижа дали ИИ-то подслушва мислите ми или не, аз ги визуализирах. И тогава с умствения си взор аз видях редици от Уиа, строени един зад друг, които крояха планове за смъртта на милиони жители на т’Т.

Клабиер се завърна от седмицата, прекарана с нейния предишен любовник.

— Как беше? — попитах аз.

— Чудесно.

— Добре. Но аз вече съм уморен от това място. Уморен съм от Ну Хирш.

— Можем да отидем до Ну Хирш Фърст Сити, на стотина километра надолу по брега и там да вземем асансьор за орбитала.

— Добре — отвърнах аз. — Добре.

Беше ме обхванал смут. Струваше ми се, че моите съмнения най-после се бяха потвърдили и че Уиа наистина стояха зад бягството ми от звездата-затвор. Аз гризях долната си устна и забелязах, че Клабиер ме гледа с объркано изражение.

— Какво?

— Устната ти кърви — каза тя.

Не за първи път липсата на дотТек ме довеждаше до почти конфузна ситуация с нея. Аз само се усмихнах и всмукнах устната си, за да скрия раничката.

До Ну Хирш Фърст Сити си взехме двуколка. Бяхме забелязали няколко от тях по магистралите на континента — покрити каруци, дълги два или три метра, поставени върху огромни колела с диаметър пет метра, които образуваха две дъги над покривалото. Всяка каруца беше теглена от Хауд-машина, което само по себе си беше особено хитроумна имитация на древните транспортни средства. Тези каруци бяха подредени на централния площад на града, в който се намирахме, готови да доставят удобство на туристите. Имаше, разбира се, и други начини за придвижване, но ние не бързахме. При това ритъмът и темпото на пътуването бяха много успокояващи.

— Джазба — обади се Клабиер, — мога ли да те попитам нещо?

Не щеш ли, точно тогава аз бях в „щастливото“ си настроение, успокоен от ярката зеленикава светлина на слънцето и отпускащото тромаво тътрене на каруцата.

— Всичко, моя любов, мое сърце, наслада за моя ум — отвърнах й аз.

— Преди ти каза, че трябва да свършиш някаква работа.

Това веднага пресече доброто ми настроение.

— Така ли? — отговорих аз и усмивката ми изчезна.

— Да, така.

Настъпи тишина, в която се чуваше само звукът от напиращия насреща ни въздух.

— Джазба — каза тя, — каква е тази работа, която имаш да вършиш?

Не й казвай!, кресна ИИ-то в главата ми.

— Един вид наемна работа — отвърнах аз малко шашардисан.

— Наемна работа? — повтори тя. — Каква странна дума!

Наистина, скъпи камъко, това е ужасно стара дума. Вече никой не е наеман да върши нещо.

— Знам — казах аз. — Малко е странно.

— Ти работиш — каза тя с усмивка, като че ли всичко това беше някаква шега — за някакви, които са те наели?

— Да. Не мога да ти кажа какво искат от мен — обясних аз, — защото моите работодатели не са го изяснили и на мен. Разбираш ли?

— Не разбирам.

— То е — нещо необичайно.

— Кои са твоите работодатели? — попита тя.

— Е — казах аз, — и това е малко необичайно.

Тя изчака известно време, преди да повтори въпроса си.

— Кои са те?

Не й казвай!, изпищя ИИ-то.

Какво да й кажа, като и аз самият не знам, отвърнах наум. А на глас отговорих:

— Не мога да ти кажа. Не още.

Това очевидно не я задоволи, но тя легна обратно в каруцата и притвори очи, а лицето й бе сбръчкано от учудване.

Когато се уверих, че е заспала, започнах да шепна на моето ИИ.

— Какъв е смисълът от тази тайнственост? — попитах аз, прекалено вбесен, за да говоря наум. — Вече знам, че зад моята мисия стоят Уиа. Знам кои сте вие-всички.

Но точно тогава ИИ-то предпочете да не отговори, независимо колко настоятелно му шептях.

Пристигнахме в Ну Хирш Фърст Сити по залез слънце, когато жълтата звезда хвърляше грандиозни сини и пурпурни отблясъци по западното небе и облаците бяха оцветени в яркочервено. Градът представляваше чудесен пример за архитектурата на Ну Хирш — проблясващи форми, наподобяващи различни машинни елементи, колони, кутии от светлина, които стигаха до висините, пирамиди от злато, наредени на купове.

Гледката вдъхна нова енергия на Клабиер.

— Прекрасен е — каза тя. — Построили са доста неща, откакто бях тук за последно. Хайде да излезем, да идем да пием, да потанцуваме. Не искаш ли да идем да танцуваме?

Имах чувството, че над мен е надвиснало нещо ужасно. Бремето на моите отговорности — не ме е срам да използвам тази дума, понеже за мен тази мисия бе тежка отговорност — беше започнало да изкривява съзнанието ми. Когато, хванати за ръка, двамата с Клабиер тръгнахме надолу по главната улица, аз се огледах около себе си — гледах всички онези хора и си ги представях да лежат мъртви и неподвижни върху диамантените павета.

— Ти отново си говореше сам — каза ми Клабиер, докато се разхождахме.

Аз се стреснах.

— Моля?

— В каруцата, докато пътувахме насам. Няколко пъти.

— Наистина ли?

— Нямам нищо против. Сестра ми го правеше. Казваше, че си има някакъв въображаем приятел. Харесва ми, напомня ми за детството.

— Хубаво — казах аз, понеже не знаех какво друго да кажа. — Хубаво.

Тя се притисна до мен. Вечерното небе беше моравочерно и звездите блещукаха морскозелени върху огромния небосвод. Сградите и стаите по дължината на улицата бяха ярко осветени, а навсякъде около мен хората се смееха и се целуваха, танцуваха по паважа или залитаха опиянени из навалицата. Край сградите се носеха откъси от музика, които ту се усилваха, ту заглъхваха. Клабиер изглеждаше истински щастлива.

Ние спряхме в един клуб и пихме ембър. Сладката течност ме отпусна и дори си затананиках една стара песен от детството ми на Терне. Може и да съм поплакал малко. Отново бяхме на главната улица. Не помня как точно бях стигнал дотам. Но не забравяй, камъко — без дотТек, която да ми помогне да се справя с алкохола в кръвта си, аз се напих много и бързо.

— Погледни звездите! — спомням си, че плачех на Клабиер. — Виж колко са красиви! Тази нощ искам да спя близо до тях!

Отново бях луд и щастлив, докато само преди час бях затворен и враждебен. Клабиер се смееше на дивата ми енергия или се смееше заедно с нея, не знам.

— Хайде да си лягаме! — изкрещях аз.

— Добре — съгласи се тя. — Добре. Нагоре, в другия край на тази улица има четиридесететажни кули за спане. Близо са до планинската част на града.

Ние се завъртяхме кръгом, като аз шумно настоявах, че ще спя само в най-високата стая на кулата. Спряхме в още един клуб от другата страна на пътя. Тук двамата с Клабиер танцувахме и аз се напих още повече. Набъркахме се в един дълъг „политически“ разговор с група туристи, които имаха възгледи, сходни на нашите, и дебатирахме… дебатирахме, не знам върху какво точно дебатирахме, да ти кажа истината, камъко мой.

9-ти ден

Скъпи камъко,

Клабиер ме отведе, въпреки че бях в свадливо и мрачно пиянско настроение, до горния край на улицата, след което за половин секунда ние стигнахме с асансьор до най-горния етаж на кулата. Аз бях много уморен и през цялото време си мърморех нещо или може би се опитвах да общувам със странно мълчаливото ИИ. Не мога да си спомня. Клабиер ми помогна да си легна и утешението, което носеха нейните ръце, бързо се превърна в еротична наслада — аз лежах съвсем пасивен, докато тя ме любеше нежно и умело. След това заспах.

Събудих се на зазоряване. Късче зеленикавосиньо, мораво небе надзърташе през сводестия коридор, който водеше към балкона. Бях сам в леглото. Когато седнах, видях, че Клабиер е на балкона. Аз станах и отидох при нея, но усещах стомаха си неприятно напрегнат. Нещо не беше наред.

— Привет! — казах аз и докоснах рамото й.

— Привет! — отговори тъжно тя.

— Какво не е наред? — попитах аз.

Известно време тя не каза нищо, така че аз се облакътих на балконския парапет до нея. Стаята гледаше на североизток и с приближаващия изгрев небето отдясно просветляваше в синьо и зелено. Долу върху диамантения паваж се виждаха неколцина от снощните гуляйджии, които от височината на четиридесетте етажа приличаха на детски играчки. Те се движеха — точици върху блед квадрат.

— Защо толкова много си говориш сам, Джазба? — попита тя.

— Какво искаш да кажеш? — попитах аз, без да се замислям.

— Джазба — каза тя. После отново — Джазба. Това не истинското ти име, нали?

Мислех да кажа: Естествено, че е истинското ми име, но след това промених решението си.

— Какво значи истинско? — възразих аз. — Нито едно име не е напълно истинско.

— Джазба — каза тя отново, сякаш опитваше вкуса на думата в устата си. — Джазба. Ти беше в някакво трескаво състояние снощи.

— Ами рядко се забавлявам нощем — отвърнах аз. — Поне така мисля. На това се дължеше състоянието ми.

— Но аз не мисля така. Ти криеш нещо, нали? Този човек, с когото говориш, когато изглежда че говориш със себе си — този човек ти е казал нещо, нали?

— Клабиер — казах аз, а вътрешностите ми издаваха неприятен, шипящ звук. — Престани. Плашиш ме.

Което си беше истината, скъпи камъко, аз бях уплашен.

Тя все още не ме поглеждаше.

— Няма смисъл. Смятах, че с теб ще намеря нещо различно, но не е така. Ти си като всеки друг. Нали?

Това ме жегна. Аз помълчах известно време и после казах:

— Аз наистина те обичам, Клабиер. Мислех, че ти… имаш чувства към мен.

Най-после тя се обърна да ме погледне.

— Ох, не исках да кажа това. Ако ти беше обикновен човек, аз със сигурност щях да имам чувства. Не съм се преструвала, разбира се, че не съм. Не искам дори да си помисляш това.

— Какво искаш да кажеш? — попитах аз, докато една ужасна мисъл започна да се прояснява в главата ми. — За какво говориш?

— Аз съм с „полицията“ — каза Клабиер. — Сигурно вече си го разбрал. Миналата седмица не бях със свой стар любовник. Обадихме се на няколко временни „полицаи“ и имахме среща заради теб. Всъщност аз бях с тях.

— „Полицията“ — казах аз. Погледнах надолу и главата ми така се замая, че за да не падна, трябваше да се хвана здраво за балюстрадата. За един кратък миг си представих затвора и връщането към предишния живот. След дни на мълчание моето ИИ накрая прояви признаци на живот и замърмори.

Видя ли, каза то. Ето ти на, нали ти говорех да не я водиш тук.

— Решихме, че ще е най-добре — говореше тя, — да те оставим да дойдеш тук. Ти толкова силно желаеше това. Мислехме да те оставим да отидеш където искаш и да те следваме, за да те държим под око. Искахме да открием какво планираш. Но то не стана, нали? Онова, което ти очакваше, не стана.

— „Полицията“ — казах аз отново.

Тя дойде половин стъпка по-близо.

— Ти си изключителен човек, направо изключителен. Обадих се на „полицията“, защото ти просто ме омагьоса. Хората като теб са толкова малко. Като изключим историческите текстове, разбира се.

— Клабиер — казах аз. Толкова много неща имах да й кажа, но от устата ми излязоха само тези срички.

— Надявахме се, че като стоим близо до теб, ще можем да се доберем до онова, в което си замесен. Ти си замесен в нещо, нали?

— Клабиер — казах аз отново. Това беше всичко, което ми идваше наум.

— Ти едва ли си могъл да избягаш без помощ от звездата-затвор.

Думата звезда-затвор сякаш ме прободе, макар че Клабиер не целеше това.

— Моля те — каза тя. — Кажи ми. Можеш да ми кажеш, нали? Между нас има нещо специално, нещо любящо, нали? Това трябва да означава нещо за теб. Затова кажи ми: с кого действаш? Какво планирате да правите? Ти говореше за работа, която трябва да свършиш за някого и, че когато това свърши, ти ще си свободен. Каква е тази работа? За кого е? За Уиа ли?

Аз затворих очи и отворих уста, готов да кажа нещо, без да знам какво. Но вместо това, започнах да плача. Това беше такъв ужасен удар. Клабиер беше „полицията“ и аз щях да прекарам остатъка от живота си в затвор. Не можех да го понеса.

Убий я, каза моето ИИ, горещо и близко в ухото ми. Убий я, убий я.

— Джазба — каза тя и гласът й беше пълен с безкрайна нежност. — Нима плачеш? Нима плачеш?

Тя се приближи и обви ръцете си около мен. Аз вдъхнах нейния аромат, усетих деликатното и чувствено притискане на нейната плът към моята. Протегнах ръце, поставих ги около гърба й и сключих пръсти. Сега вече плачех така силно и хлипах толкова много, че гърдите ми подскачаха като при хълцане.

— Хайде, хайде — каза Клабиер в ухото ми. — Не плачи. Любими, любими, не плачи.

Аз помръднах леко ръцете си. Тя усети, че мускулите ми се напрягат или — понеже познаваше моята история — просто очакваше нещо такова и веднага се наклони надясно и започна да се извива в опит да се освободи. Аз теглех с всичката мощ в ръцете си, но тя се дърпаше на другата страна, а аз не бях достатъчно силен. Стъпалото ми обхвана нейния прасец като с кука и с бързо, рязко движение на крака си аз успях да я извадя от равновесие. Тя увисна назад, а аз веднага пристъпих напред, съборих я и се завъртях на пета. Ние се завъртяхме заедно и гърбът й се удари в балюстрадата, точно под лопатките. Аз продължавах да бутам грубо тялото й нагоре и над перилата на балкона. Тя сумтеше, пляскаше ме и ме биеше със свободните си ръце по лицето и главата. Но аз не бях на себе си. С едно последно усилие я избутах нагоре и я блъснах — Клабиер се претъркули от другата страна. Чу се един звук шшш като шумоленето на плат и тя изчезна.

Дишах тежко и лицето ми беше мокро (от собствената ми кръв, както разбрах впоследствие, понеже Клабиер беше надрала кожата ми), но се наведох и погледнах надолу. Видях как тялото й постепенно се смалява, след което изведнъж спря. Миг по-късно тъпият звук достигна до ушите ми. Точиците върху бледия квадрат спряха да се движат безцелно и абсолютно всички запълзяха към мястото на падането.

За какво стоиш тук, излая моето ИИ. Хайде, какво чакаш?

То беше право. Все още задъхан аз се втурнах към асансьора. Той ме отведе до земята за по-късо време, отколкото бе продължило падането на Клабиер, но за разлика от нея той притежаваше инерционна схема за намаляване на скоростта до безопасно за мен спиране. Аз се запрепъвах навън, като кашлях и дишах тежко, и се втурнах през задния вход на сградата.

Клабиер, казвах си аз, няма да умре. Ще бъде тежко наранена, но дотТек ще спаси живота й. Може би щяха да са нужни няколко седмици, за да се възстанови напълно здравето й, но тя щеше да оцелее. Макар че аз изобщо не бях сигурен дали нещата стояха точно така. Може би падане от такава височина превръща човешката плът в пихтия и тогава дори дотТек е безсилна.

Не трябваше да мисля за това.

Хайде!, изръмжа моето ИИ. Трябва да бягаме, да бягаме.

Аз се втурнах в друга сграда и отново излязох през задния вход, после се спуснах надолу по няколко стълбища, разположени едно спрямо друго под тридесетградусов ъгъл. Това ме отведе на главната улица, където само преди няколко часа се бях разхождал с Клабиер. Улицата още беше оживена.

Не спирай! Хайде!

Когато най-после спрях да тичам, дробовете ми горяха и аз едва си поемах дъх. На един широк площад, призрачни в светлината на зората, бяха наредени каруци, теглени от Хауд-машини.

Аз се втурнах към най-близката от тях.

— Отведете ме оттук — задъхах се аз.

— Разбира се, гражданино — каза машината. — Бихте ли се качили в каруцата?

— Не — казах аз, дишайки тежко. — Без каруца. Искам да ме носиш на гърба си.

Машината се поколеба — това не беше обикновена молба. Но после каза:

— Много добре, гражданино — и се откачи от теглича на каруцата. После оформи от гела си груба дъска, върху която аз се покатерих.

— Да — казах аз, като хванах робота през врата. — Точно така. Ще ме носиш на гръб. Тръгни на изток и върви покрай морския бряг около един километър.

— Да, гражданино.

— После искам да тръгнеш обратно към сушата и да ме пренесеш през планините.

— През планините?

— Точно така. Искам да ме занесеш на юг възможно най-бързо, разбираш ли? Възможно най-бързо.

— Много добре, гражданино.

Хауд-машината започна да оформя от гела си дълги вретеновидни крака, като по време на този процес повдигна и себе си, и мен. Ама какви крака бяха само! Сигурно имаха три метра дължина. След което хукна с огромни скокообразни крачки, тичайки бързо, усилено и неуморно към морето. За по-малко от минута тя стигна до началото на плажа и се обърна на изток. Аз се бях вкопчил в гърба й, опитвайки се да овладея своя отчаян и причиняващ ми болка дъх.

Зората изгря и стана по-светло. Хауд-машината загърби морето и загалопира с дълги, равни крачки нагоре през долините и пресечените местности на планинската верига. През цялото време аз не спирах да си повтарям: тя не е мъртва. ДотТек няма да я остави да умре. Тя е жива, тя е жива.

Интерлюдия

Какви мисли ми минаваха през главата, докато пътувах през хълмовете от пясъчник, през клисурите и долините, приспиван от равномерния бяг на Хауд-машината, която ме носеше под неподвижните бели облаци и зеленото небе? Затварям очи, скъпи камъко и си спомням всичко. Мириса на изсъхнали дървета, пукащото бръмчене на насекоми, омагьосващата приспивна песен на вятъра в ушите ми.

— Мога ли да попитам, гражданино — осведоми се с образцова учтивост Хауд-машината, след като бяха минали няколко часа, — за къде пътуваме?

— На юг — отговорих аз. — На юг.

— Имате ли по-точна дестинация?

— Градове с асансьор на юг — казах аз. — Искам град, откъдето мога да се кача в орбита.

— Можехте да направите това там, където бяхте, гражданино.

— Не — отвърнах аз. Машината не беше програмирана да ми се противопоставя. Продължихме да бързаме.

— В такъв случай — каза тя след малко, — бих ли могла да предложа Ну Хирш Ориджинъл или Ну Хирш Прайм? И двата града са на няколко часа път оттук.

Пейзажът профучаваше край мен.

— Някъде по-надалече — изпъшках аз. Наистина ми беше трудно да дишам. Дробовете ми сякаш се бяха смалили и не можеха да поемат нужния въздух.

— Още по-нататък ли, гражданино — поиска да уточни Хауд-машината. Огромните й вретеновидни крака проблясваха ярко-зелени на слънчевата светлина, докато бухаха тежко под мен. — Ну Хирш Кепитъл?

— Да — казах аз. Не исках да отида на най-очевидното място. — Можеш ли да вървиш по-бързо?

— Ще бъде по-малко удобно за теб, гражданино.

— Направи го.

Стъпката й се ускори. Опитвах се да преценя какво трябваше да правя, но всеки път когато започвах да мисля за това, ми се явяваше образът на смаляващото се тяло на Клабиер. Защо не беше издала нито звук? Когато някой — с дотТек или не — пада от такава височина, не пищи ли?

Бях чул само пърхането на елегантната материя. Тялото й беше станало толкова мъничко за толкова късо време. Мокрият звук от тупването беше стигнал до мен само един удар на сърцето по-късно. Имах чувството, че бях сторил това на себе си, а не на друг човек.

Знам за какво си мислиш, обади се ИИ-то. В този момент го мразех. Полудял, започнах да блъскам главата си с дланта на дясната си ръка, за да повредя мрежата, заровена вътре.

— Гражданино — попита Хауд-машината. — Добре ли си?

Знаеш, че това няма да ти помогне, каза ИИ-то. По-добре спри.

— Мразя те — хлипах аз. — Мразя те.

— Гражданино?

Сигурен съм, че тя ще се възстанови. Не че те е грижа. Не и дълбоко в сърцето ти. Ти просто нарочно се подлудяваш.

— Ти не си човек.

— Аз съм една изкуствено създадена Хауд-машина — каза роботът, без да нарушава ритъма. — Наблюдението ти е правилно.

Не аз я блъснах от балкона, каза спокойно ИИ-то. Ти го направи.

— Ти ме накара.

Не, не съм.

— Твоят глас беше в главата ми.

И двамата знаем, че аз не казах нищо.

Плаках известно време, но проблемът със сълзите, скъпи камъко, е че те просто свършват. Това е форма на емоционално изпаряване. Не мисля, че исках да спра да плача, но някак ми липсваше нужната дълбочина на чувството. Но аз наистина се изплаках целият.

Когато спрях да плача, видях, че съм увиснал като бебе на гърба на машината. Дори изкуственият програмиран гел ми се струваше утешаващ в този момент. За да съм честен, аз изпитвах ужасно самосъжаление.

Не можеш да останеш в този свят. Да не говорим, че изобщо не трябваше да идваш. Казах ти да не идваш. Ако се върнеш назад, ще си спомниш, че ти казах.

— Млъкни.

Един от нас трябва да разсъждава трезво. Трябваше да отидеш направо на Ну Фалоу, без жената.

— Млъкни.

Не се дръж така. Нищо от това нямаше да се случи, ако беше следвал съветите ми.

— Ти не си ИИ — извиках силно аз, крещейки своето откровение в празния въздух. Помня, че точно тогава прекосявахме края на едно прашно пясъчно дефиле. Моята машина-носач прескочи купчина обли камъни, подобни на огромни стъпки и разтресе думите, които излизаха от устата ми.

— Ти си изобретение на Уиа. Вие сте група Уиа войни, които седите някъде наблизо, дебнете ме и говорите директно в главата ми посредством някакъв приемник.

Ако помислиш, каза ИИ-то, ще прецениш, че това е крайно неправдоподобно обяснение.

— Ако ти не си това — предизвиках го аз, — тогава кой си?

Тогава моето ИИ каза нещо, което внезапно ме накара да спра. То каза: Като кого ти звуча?

Замислих се за малко, а тялото ми трепереше в такт със стъпките на Хауд-машината.

— Като кого звучиш? — повторих аз. Но все едно, разговорът между нас онзи ден бе свършил, понеже отговорът ми беше напълно ясен от самото начало. Нямаше нужда да го казвам, нито пък имаше нужда ИИ-то да го казва. То звучеше като мен. Ето като кого звучеше то.

Аз отидох до Ну Хирш Кепитъл и оттам се качих в орбита. После отлетях за Терне и обратно за Ну Хирш и след това на Шус. Опитвах се да отклоня „полицията“ от следите си. Беше безсмислено да се опитвам да избегна онова, което трябваше да направя. Вярвах, че бях стигнал до истинския убиец, до хората, които действаха чрез мен. Въпросът за мотива все още оставаше, но дори и със защото, аз можех да правя предположения. Войната беше някаква антика и нейните правила и закони бяха непознати. Но всеки студент по история може да посочи безброй примери на жестокости, които воюващите са извършили. Всъщност воюващите правят именно това.

Не бях решил окончателно дали да извърша онова убийство за Уиа. Но аз — доколкото можех тайно, използвайки извънречевата част от моя мозък и след това погребвайки мисълта далеч от самия себе си — реших да отида при Агифо-3-акка. Моята среща с обсебения от Просеката Уиа беше уредена много отдавна и аз реших, че мога да разбера от него какво всъщност възнамеряваха да правят Уиа.

Докато бях в орбита на Шус, точно преди пяната да ме обгърне, ИИ-то отново проговори: Нали пазиш черупката от насекомото?

— Да, — отговорих сърдито наум.

Би ли проверил, моля те?

Аз пъхнах ръка в джоба си и тя беше там — една твърда като пластмаса бучка.

Детство

1-ви ден

Скъпи камъко,

Разказах ли ти за моето детство? Не си спомням. Времето тече толкова особено тук — изкривено по странен начин. Възможно е да започна да се повтарям, ако разказът ми се сгъне на две. Тогава ще ми се ядосаш ли?

Колко си мил.

Роден съм в един свят на име Терне. На моя свят има предимно свързани помежду си морета. С изключение на двата големи океана при полюсите, всичко останало представлява ситна мрежа от свързани морета, прекалено тинести, за да се наричат океани. Солената им вода е толкова гъсто населена с един вид спираловидно растение, че в размножителния сезон е възможно човек да ходи по водата, ако не е много тежък. През пролетта, когато се появяват оранжевите и червени цветове на тези растения, моретата променят цвета си. През останалото време обаче, те тъмнеят в тъмномораво — местната форма хлорофил. Помня, че това растение се нарича дрюд и расте надолу в нишки, достигащи понякога до четири-петстотин метра. Самата морска вода се плиска лениво в един лабиринт от преплетени триъгълници-пътечки, в който дрюд цъфти, намирайки нови участъци с хранителни вещества или умира, след като е изсмукал всички минерали от водата. Сушата на този свят — моя роден свят, ние го наричахме Светът — представлява на практика компактни маси от същото това растение. Първоначално целият свят е бил покрит с океан. После, когато големите количества дрюд образували заплетени плаващи платформи, еволюирали нови сортове от растението. Те растели все по-нагъсто и по-нагъсто, слепвайки се отначало в цели острови, а после и в континенти, широки хиляди километри. Тежестта на самата растителност убила растенията в долните пластове, като плътно ги сбила и изсушила. Теченията и тежката растителна маса оформили масиви от суша, издигайки нагоре ниски хълмове и вериги от плътно набити планини. После превърналите се в тор останки от първоначалните растения станали богата почва за нови видове. Високи треви, храсти, преливащи на талази и нежни, деликатни дървета. Пейзажът на моя свят бе напълно органичен и истински, нищо в него не беше пластмасово или изкуствено както в звездата-затвор.

Детство.

Семейната структура на Терне представлява сложна матрица. Традицията е следната. С помощта на своята дотТек две майки смесват своя генетичен материал, от който нанотехнологията произвежда три идентични яйца. Те се оплождат от спермата на трима различни бащи, след което трите зародиша се износват в утробите на различни жени или понякога на една-единствена жена. Трите деца се отглеждат от групата пет или шест възрастни, взели участие в тяхното създаване, освен в случаите когато и трите са биологично родени същества от женски пол и тогава те се отглеждат само от двете или трите „майки“. Сложно е, знам.

Моето собствено семейство беше традиционно. Аз бях роден като дъщеря, с една сестра и един брат и през първите години на живота си бях отглеждан в група от петима души. Най-ранните ми спомени са следните: аз си играех в слънчевата светлина заедно с други деца и подкарвахме едни големи мравки по пътечки от кал, като ги ръчкахме с дълга пръчка от дрюд, за да се движат в правилната посока. Тези местни мравки имаха по дванадесет крака и петнисти сметаненобели тела. Обикновено чертаехме с палци бразди в калта и карахме съществата да тичат нагоре-надолу по тях.

Помня, че веднъж се разхождах близо до плажа и пропаднах на едно място, където кората от сбита растителна материя беше твърде тънка, за да ме издържи (тези места се наричаха бързи стъпки). Помня тъмния миризлив хлад на водата, която ме обгърна, когато се хлъзнах надолу и накрая ме погълна целия. Помня, че отворих уста, за да изпищя и глътнах малко солена вода. После, непосредствено преди дотТек да притъпи усещането, си спомням ужасното болезнено пробождане, което отбеляза навлизането на водата в дробовете ми. С мен имаше хора — моята сестра, мисля, и някои други. Те промушиха ръце през растителността, издърпаха ме и дотТек ми помогна да изхвърля безболезнено водата от дробовете си, като я караше да блика през устата ми. Но този миг на паника остана в мен.

Моята сестра. Не съм се сещал за нея от много години. Тя се казва Олев Дженайо астар-джо. Не казвам двете й фамилни имена, тъй като те са същите като моите.

На Терне се смяташе за правилно децата да остават деца в продължение на няколко десетилетия. Развитието им следваше детската траектория — естественото израстване — до десетгодишна възраст, след което наномашините я преустановяваха. ДотТек манипулираше действието на хипофизата, бърникаше в развитието на клетките и довеждаше растежа до мъртва точка на тази възраст. Мъртва точка, понеже на мен ми се струва наистина мъртва. Без да преувеличаваме, но това си е вид смърт, една физическа стаза.

В моята култура беше общоприето едно дете да живее дванадесет години като момиче и дванадесет години като момче, за да може като възрастен да направи по-добре своя избор между мъжкия и женския пол, базирайки се на опита, придобит в дадения пол, а не на сексуалните асоциации за него. Дълго чаканата зрелост! Имаше още няколко общоприети неща в този свят — един възрастен индивид трябваше да избере окончателно единия или другия пол и да живее с него през целия си живот (познавам други светове, в които хората преминават от един пол в друг с честотата на лунните цикли). Друго такова нещо беше, че сексът е работа само за възрастни. По-късно, когато бях вече напълно развит мъж, аз посетих един свят близо до Ну Хирш, в който важеше точно обратното — когато децата навършеха седем години, дотТек им предоставяше сексуална способност и смелост да изследват еротичния живот, като за няколко години се изключваше почти всичко друго. Тази култура беше установила, че след интензивно практикуване в ранна възраст, човешките същества се отегчават от сексуалността и като възрастни пренасочват енергията си предимно към други неща. В моя свят възгледът беше напълно противоположен. Децата бяха държани сексуално незрели до четиридесет и повече годишна възраст. Едва тогава дотТек ги прекарваше през ускорен пубертет и ги въвеждаше в света на сексуалното общуване.

Основната причина за всичко това винаги е била неясна за мен. Мисля че тя отразяваше преувеличеното уважение, което моят народ изпитваше към секса. Или преувеличено неуважение, чувството, че сексуалността пречи на образованието и правилния детски начин на живот. Не знам.

Като обща черта с почти всички т’Т култури, нанотехнологията присъстваше в тялото на всеки гражданин на Терне, но не беше допускана до главния мозък. Защитата и усилването на тялото е средство за повишаване качеството на живот, но навлизането в по-висшия мозък означава намеса в съзнанието и това не е позволено. Има, скъпи мой камъко, някои т’Т култури, които наистина допускат дотТек в мозъка. Това ще рече, че те допускат намеса в свързването на синапсите, с цел да се осъществяват по-ефикасни връзки и да се запази пълния капацитет на способностите. Подобни хора винаги са ми изглеждали много щастливи и те твърдят, че дотТек не е засегнала истинското им аз. Но как биха могли да знаят, ако тя наистина го е направила? Как могат „те“ да бъдат сигурни, че тяхното „аз“ е истинското? Може би всъщност те са нещастни, но дотТек не им позволява да осъзнаят този факт? В нашите мозъци няма място за миниатюрните машинки — те спират до менингиалната обвивка.

Естествената година на Терне продължава 240 дни, а на практика малко по-дълго. Но календарът я определя точно на 240 дни, за да я напасне по-добре с 360-дневната стандартна година. На всеки сто години ние имаме една тридневна почивка, няколко свободни дни, за да се изравним отново с въртенето на слънцето.

През детството на Терне една трета от 240-дневната година бе посветена на учене. По-голямата част от останалото време се прекарваше в лагеруване. Игра, общуване, състезания. Музика! Скъпи камъко — забравих музиката! Безкрайното упражняване на инструменти, които мразиш, изучаването на позициите на пръстите, които блокират трептенето на трите вибриращи струни на конскрий — ужасен инструмент, от който не може да се изтръгне нищо освен бръмчене, подобно на скърцане със зъби, при това с най-усърдна практика. Аз ли избрах да се уча да свиря на конскрий? Той ли беше избран за мен? Вече не помня. Но си спомням кулата, в която спях и насинените си пръсти след безкрайни часове скучна практика. Ийст хед еър, Феър тюн, Шаиквак тюн, Йестъдей, Хелп ми полка. Само като си помисля за това и пръстите ми се нареждат в позиция.

Кулата беше спалнята в лагера. Аз живеех тук през по-голямата част от годината, заедно с други остарели деца и всички се упражняваха на своите инструменти, играеха игри, усъвършенстваха уменията си по шах, четяха и учеха. Спортуването беше важно, но аз избягвах груповите спортове в полза на индивидуалното спринтиране по скалите. На Терне нямаше естествени скали, но бяха конструирали няколко изкуствени канари и аз се състезавах с други деца, катерейки се по тях. Понякога печелех.

Мисля, че бях самотно дете, но това не беше нещо необичайно. Повечето деца бяха общителни, но имаше и други като мен, които предпочитаха да четат или учат сами. Прекарах много години в четене на философия. Древни философи като Ницша, Хамсун, Агълстон, Лунг-цзу, бари-ян — малко хора вече ги четат. Опитите, които човечеството отпреди дотТек е правило, за да разбере света, не се вписват в днешното време. Но аз откривах в тях особен чар, обсебеността от етичното поведение в предутопичното общество. Четях как преди откриването на летенето хората пътували с фургони в продължение на месеци, за да се придвижат от едно място до друго, как преди откриването на електричеството палели сухи дървета, търкайки ги едно в друго. Приказки от една варварска епоха.

Мисля че бях нормално дете. Докато ходех на училище и живеех с петимата си родители, аз се чувствах и се държах толкова нормално, колкото всяко друго. Наистина вярвам, че беше така. Предполагам, че е имало нещо сгрешено, някакъв ексцентричен баланс на неврони, крехък като ледено цвете, който ме е предразположил да бъда убиец, единствен дефект в свят на съвършени човешки същества. Но аз наистина не го съзнавах. Живях на този свят двадесет и три години, преди дефектът да се прояви.

Тъй като бях роден момиче, прекарах първия си период на промяна като момче — дванадесет години. Самата промяна не ме тревожеше. Спомням си я — в продължение на някакъв период от време ми поникна един блед, тривръх генитален орган. За ден-два това ме очарова, след това ме отегчи (това, за което мислех най-вече бе по какъв начин той можеше да ми пречи). Другите промени бяха по-незабележими, но също оказваха своето въздействие. Прекарах лятото в лагера, спортувах, четях, ядях, спях. Създавах изкуство — нещо високо ценено в моя свят. Но това беше изкуство, създадено по детски маниер. Лишено от дълбочина рисуване, което беше изцяло техника без никакво прозрение, безвкусно писане, на което липсваше създаващия перспектива устрем, характерен за отворения живот в зрелостта.

Въпреки че тогава не го осъзнавах, сега съм убеден, че смисълът на лагеруването не се състоеше в спортуването, нито пък във внимателното и планомерно регулиране, благодарение на което идеалният материал на наноподсилената човешка природа се отливаше в калъпа на утопичния гражданин. Всичко това ставаше, разбира се, но имаше и нещо друго. Във всеки лагер имаше около шестстотин деца, хронологично стари, но биологично незрели. Приятелствата между тези същества бяха изключително важни. Всъщност, скъпи камъко, думата приятелства не отразява точно движещата сила в тях. Можеш по-скоро да ги наречеш съюзи, които се плъзгаха и съединяваха, втвърдяваха се и се топяха с мимолетността и красотата на някакъв сложен интерферентен мотив, образуван при ротацията на две решетки. В известна степен тези съюзи бяха захранвани от енергията на предсъзряващата сексуалност, един умишлен опит да се подражава поведението на възрастните, целуването, интимното търкане. Моите собствени недодялани опити в тази посока останаха незавършени, главно поради отказа ми да навляза в самата любов. Такава беше логиката на детските афери, които разцъфтяваха и се разпадаха за няколко дни. Изтънчено нещо, при което истинската дълбочина на сексуалното освобождение — отказано ни от нашата физиология — беше заменена от мнимата дълбочина на големи думи, чезнеща страст и все по-сложни обяснения в любов. Но аз осъзнах в ранна възраст — още преди да навърша двадесет — че тази екстравагантна юношеска отдаденост не беше нищо повече освен имитация. Да си влюбен, самата фраза поражда тръпки на отвращение в мен — като че ли любовта е нещо, което си, а не нещо, което правиш. Но може би в това е дълбокият смисъл — деца, които са обградени от структури, оформящи живота им, започват да вярват, че любовта е също една такава структура, нещо, което ги заобикаля и ги подкрепя. Възрастните, обаче, са сами пред своята безкрайност от възможности и избори. Би трябвало да заменим фразата влюбен съм с фразата правя любов. Какво правиш днес? Днес правя любов.

Мисля че ще се хареса.

Макар и да вземах участие в тези сложни, ритуализирани игри на детството — писането на поеми и музикални откъси, подаръците, изненадването като от засада на обекта на любовта — аз се настройвах все по-зле и започвах да се отдръпвам от тези неща. Но поради емоционалното еднообразие, което съществуваше в лагерите, това ме правеше още по-харесван от определен тип индивиди. Мистериозността и потайността съответстваха на един от моделите на любовта, който тогава беше на мода. Всъщност това е мястото, откъдето започвам аз, там където истинското ми аз се прояви за първи път. Нека ти разкажа какво имам предвид.

Прекарвах лятото в лагер. Бях на двадесет и няколко години, първата или втората година, в която отново живеех като момиче. Бях преминал през целия дванадесетгодишен цикъл като момче и сега отново бях момиче. Лагерът, в който се намирахме, се наричаше „Малката сестра“, в континента Дублер — един нос с начупена брегова линия, който се простираше на хиляда километри извън главния континент Аст ла Кокс. На Дублер имаше доста лагери, които се възползваха от многобройните естествени заливи и лагуни, така че развлеченията на сушата можеха да бъдат разнообразявани с такива край морето.

Лагерът „Малката сестра“ се намираше на северния бряг на континенталния масив и гледаше към огромния полярен океан. В дълбините на тези морави води живееха най-големите естествени форми на живот на Терне, огромни риби-червеи, наричани от повечето хора морски дракони. Тези чудовища със сива кожа можеха да достигнат стотици метри дължина, а телата им бяха широки колкото един напълно развит човек. Сега ще ти разкажа за рибата-червей. Прекарах цяла година в училище, изучавайки формите на живот в моя роден свят и помня много неща за тях.

Първото нещо, което трябва да се каже за тях е, че те не са нито червеи, нито риби, а едно усъвършенствано растение, еволюирало до почти пълно подражание на животински протеин и метаболизъм. Рибата-червей не притежава централна нервна система и отвън представлява еднообразна ивица сива кожа, без характерни черти. Тя наподобява гигантска змия, освен по отношение на тръбната част, която понякога има тъмнопурпурна шарка — остатък от местната форма хлорофил. Обаче рибата-червей не зависи от слънчевата светлина, за да си набавя енергия, тя е хищник. В двата си края има отвърстия, всяко от които може да служи за хранене или отделяне на екскременти. Те се специализират според посоката на движение — обикновено в продължение на хиляди километри съществата плуват в една посока и предният отвор започва все повече да наподобява уста, докато задният поема изключително функциите на анус. Но това не е постоянно. Звярът може мощно да се разлюлее, да запляска във водата и да заплува в „обратна посока“ така да се каже, при което задното отвърстие започва да се превръща в уста. Имаше различни теории за причините, поради които съществото беше развило тази форма на двойнствена анатомия.

Друга любопитна черта на рибата-червей е тази, че тя не е създала специализирани сетивни органи. Вместо „очи“ тя е чувствителна към светлината с цялото си тяло, като някак си (при липсата на „мозък“), успява да сглоби сетивните данни в триизмерен модел на света около себе си.

Когато бях дете, тези същества бяха твърде многобройни в северните води на Терне. Те предпочитаха да стоят в по-дълбокия океан, където имаше най-много от любимата им плячка — по-малки риби и скариди-растения. Но когато състезанието за храна станеше прекалено оспорвано или популациите от по-дребни риби намалееха поради някаква причина, огромните чудовища започваха да плуват близо до брега. Те предпочитаха месо, но ако нямаше нищо друго, гризяха компактните маси от дрюд, изграждащи бреговете.

Поради размерите си те по принцип избягваха по-малките заливчета и фиордите, в които деца като мен плуваха и играеха. Но западно от главния залив на нашия лагер, континенталният масив се извисяваше и образуваше скали, високи десет-дванадесет метра — чудесно място за наблюдение на бурните червено-виолетови води. Това беше усамотена област, необитавана на разстояние от тридесет километра, докато не стигнеш до друг фиорд и друг лагер. Поради тази причина повечето необщителни деца предпочитаха мястото. Много пъти аз вземах книга или платно и отивах там.

Нека да ти опиша подробно пейзажа, скъпи камъко, понеже той е важен за последвалите събития. В по-голямата си част скалите представляваха твърда почва, състояща се от същия пресован дрюд, от който бяха изградени континенталните масиви на Терне. Но морските дракони гризяха основите на скалите, като блъскаха тъпите си муцуни в дрюд и го отхапваха. В резултат на това дълбаене се образуваха надвиснали части, които на места бях много изявени. Пластът дрюд можеше да бъде изглозган до няколко сантиметра дебелина и тънката кора образуваше покрив над огромна кънтяща кухина, в която се плискаха и отекваха виолетовите води. Спомням си, че веднъж открих такава надвиснала част и легнах там, като горната половина на тялото ми се издаде навън от ръба, главата ми се провеси и аз бях омаян от обърнатата наопаки гледка на кухината под мен.

В лагера имаше едно момче, което реши, че „е влюбено“ в мен. Самотността ми го очароваше, а моята неуловимост продължаваше да разпалва страстта му, дори след обичайната седмица и нещо време, през която тези ранни любовни романси разцъфтяваха и увяхваха. Той ме следваше навсякъде с необичайно постоянство. Поемите, които ми посвещаваше, всъщност бяха доста добри.

Край лагера, естествено, винаги имаше възрастни, макар че тези индивиди оказваха малко влияние върху живота, който ние живеехме. Те на свой ред също не бяха твърде постоянни, понеже идваха и си отиваха, когато им хрумнеше. В продължение на няколко седмици ни наблюдаваше един индивид, през следващите няколко — друг. В продължение на месец можеше да е един и същ, после само за няколко дни се сменяха трима. Но винаги имаше по някой възрастен. Виждах ги да стоят там, скръстили ръце, усмихвайки се самодоволно на ритуализираното правене на любов навсякъде около тях. Те изглеждаха особено очаровани от онова момче — името му беше Ари-шенд-роба-ле-патилта-гу-нарзон.

Скъпи камъко, той заема особено място в моите спомени.

През първата седмица безнадеждната му страст към мен остана почти незабелязана. Но тъй като упорстваше, другите започнаха да я коментират. Виждах възрастните да се усмихват покровителствено, докато той се влачеше след мен.

Мразех това, мразех и него. Мразех онова, което той+аз представлявахме за възрастните, които ни наблюдаваха толкова покровителствено. Няколко седмици след като бях управляван от това чувство, ме споходи мисълта, че думата мразя описва напълно моите емоции. В началото не намирах нужните думи, с които да назова чувствата си. Но после с внезапно прозрение разбрах. Значи това била омразата — същата омраза, която присъстваше в античните текстове и философия. Веднъж получило име, чувството се промени, неговото проявление се промени. Аз повече не се измъчвах и не се будех разтреперан нощем. Открих едно спокойствие, което много ми помогна.

Но не тогава ми дойде наум да го убия. Както се случва с много от прозренията в живота, това, което изглежда толкова очевидно, след като е станало действителност, в действителност е неясно в конкретното време.

— Искаш ли да отидем да гледаме морските дракони? — попита той един следобед. — Палиа-нат-ле-стер-алцест (или не знам си кой, не помня точно чие име спомена) току-що се върна с неговата инамората. Каза, че три от тях танцували във водите на километър от брега.

Намерението ми беше да отклоня това нелепо предложение — били танцували, сантиментално абсурдния начин, с който любовното говорене заразяваше всичко! — и се обърнах към Ари, за да го направя. Но докато говорех, мислейки си, че му отказвам раздразнен, аз се чух да изричам думи, които бяха твърде различни.

— Добре, да идем да видим.

Бях удивен от себе си и продължавах да се удивлявам през целия път до мястото за наблюдение. Докато вървяхме, Ари-шенд-роба-ле-патилта-гунарзон държеше ръката ми и весело бърбореше. Научих, че го съм направил щастлив. Неспирното му дрънкане беше моето наказание за това, че се бях съгласил да ида с него.

— Малкото ми име е от стара митическа поема — каза ми той, като че ли ме интересуваше. — Патилта е интересно име, фамилно име. Чувал си името Матилта, естествено, но Патилта е негова версия в друг род, мъжката версия. То води началото си от далечното минало.

И тъй нататък, и тъй нататък.

Когато пристигнахме на мястото, откъдето щяхме да наблюдаваме, Ари-шенд-роба-ле-патилта-гунарзон се развълнува безкрайно при вида на огромните риби-червеи, която лудуваха в червения океан. Две от тях се бяха вкопчили и се плъзгаха заедно на около сто метра навътре в морето. Те или се бореха, или се опитваха да се изядат една друга, или може би се чифтосваха. Много е трудно да се каже, освен ако не се види развръзката. Ако се чифтосваха, тогава мъжкият „звяр“ (те променят пола си сезонно) приключва борбата и разпенването на водата, като впръсква стълбче прашец в гърлото на „женската“. Ако се борят, най-вероятно са две женски и борбата приключва като едната или другата напуска сцената. Ако са достатъчно гладни, се опитват да се изядат.

Ние постояхме малко, гледайки бавните движения, с които двата звяра се вкопчваха един в друг. Ари-шенд-роба-ле-патилта-гунарзон беше възхитен от гледката.

— Колко са големи! — каза той. — Виж как плавно се отблъскват! На тази светлина кожата им изглежда като мека пластмаса! Повече сребърна, отколкото сива!

Аз забелязах трета риба-червей, която се виеше през розовата вода точно под нас. Беше ясно, че тя гризеше дрюда и допринасяше за издълбаването на кухината, над която се намирахме.

Не ми хрумна веднага да се опитам да хвърля Ари на морските дракони. Онези в морето бяха погълнати от себе си, но ако паднеше във водата, червеят долу със сигурност щеше да го излапа. Тази мисъл, обаче, не се появи веднага. Аз стоях зад него, наблюдавах как двата звяра в далечината се покатерват отново и отново един връз друг, подобно на миещи се ръце. После се приведох и погледнах над ръба, за да видя третия звяр, обикалящ в кръг широката кухина, която той и другарите му бяха издълбали. После отидох и легнах по гръб два метра по-навътре и се зачетох в книгата, която бях донесъл.

Тя беше скучна. Дали животът ми щеше да е различен, ако тя се беше оказала нещо вълнуващо? Кой знае? Ако се бях захласнал в нея и бях забравил за Ари, докато станеше време за прибиране, може би нямаше да се случи нищо. Неосъществено пътуване през пространството, скъпи камъко, квантова сянка. Може би никога нямаше да стана такъв, какъвто станах. Може би щях да бъда съвсем различен човек.

Но тъй като книгата беше безинтересна, аз се обърнах по корем и се вторачих в пръстта. Тя се състоеше, както многократно съм споменавал, от пресован дрюд. Започнах да проследявам с поглед плетениците, която образуваха вбитите едни в други, сплескани стъбла, листа и корени на растенията. Процесът на вбиване, изглежда, беше заплел отделните растения в по-дебели въжета, които на свой ред бяха увити едно около друго и циментирани с плътна моравочерна материя. Разрових с нокти около една от заплетените вериги. Беше лесно да се откърти подобната на пръст материя и да се открие кореноподобното туловище.

Вдигнах поглед да видя какво прави Ари-шенд-роба-ле-патилта-гунарзон — неговото внимание беше напълно погълнато от морските дракони. Той си пееше една стара мелодия, но с нови думи, които беше написал сам. От песента омразата ми към него отново доби ясни очертания. Той стоеше с гръб към мен.

И тогава — може би именно в този момент всичко започна да се съгласува в ума ми — останах поразен от това как вдигайки поглед от дрюда към Ари, аз проследих една пътечка в земята. Тази пътечка беше истинска. Това беше посоката, в която се простираше туловището от преплетени останки дрюд. Това въже, което сега държах (бях разровил по-надълбоко, за да го обхвана с ръка) свързваше Ари и мен по един напълно материален начин. Връзка.

Почувствах в главата си пулсиращо усещане, сякаш бях проумял нещо от най-голяма дълбочина. Това въже, което минаваше през земята и свързваше другото човешко същество с мен — то беше нещо повече от самото себе си. Всичко ми стана ясно.

Аз не бях — дори на този късен етап — напълно наясно какво се случваше. Повдигах се бавно и тихо, докато заех седнало положение и зарових босите си ходила в пръстта. Дори когато се закрепих здраво и затегнах своята хватка около корена, стягайки ръката си около живота на Ари-шенд-роба-ле-патилта-гунарзон, аз едва съзнавах какво правя.

Надигнах се — едно огромно усилие — и дръпнах назад с цялата си тежест. Заплетената верига от дрюд се наклони и се опъна, сякаш се съпротивляваше. Ари залитна напред. От мястото, където седях, изглеждаше, като че ли се е привел, за да погледне нещо в краката си.

Чу се един отчетлив, барабанящ звук на разпадане. Веднага след това ивицата дрюд от мен до ръба просто се срути. Тя хлътна надолу като лист хартия, в чийто център е била поставена тежест и следващото нещо, което осъзнах бе, че тя продължава да се огъва и да пропада, докато най-после се сгромоляса във водата. В спомените ми всичко това се случва без звук, но е логично падането на такова голямо парче дрюд — двадесет или тридесет квадратни метра, които цопват във водата — да е произвело силен звук. Не съм сигурен поради каква причина тази част от случката живее в спомените ми като беззвучно събитие.

Преди още да го осъзная, аз бях на крака и за кратко време сърцето ми блъскаше като с чук, докато моята дотТек успее да регулира изблика на адреналин. Тя пропускаше от него достатъчно количество, за да усили реакциите ми, но не толкова, че да изпитам паника. Скалата сега изглеждаше така, сякаш някакъв гигант бе отхапал полукръгло парче от нея. Бях на две крачки от ръба.

Под себе си видях многобройни фрагменти пресован дрюд, които се люшкаха и носеха по покритата с пяна вода. Отначало не видях Ари, но той се появи, изскачайки на повърхността като тапа. Оглеждаше се около себе си с онова контролирано учудване, характерно за индивид с дотТек. След това отметна глава назад и погледна нагоре към мен.

— Паднах — извика той, звучеше развеселено. — Хей, скалата направо се срути.

Започна да се набира върху най-близкия сал от люшкащ се дрюд, но малката платформа се наклони под теглото му, изправи се вертикално във водата и го хвърли обратно в морето. Той отново се изсмя — един накъсан, бълбукащ звук. Със следващото усилие се отблъсна навън от водата и легна по корем върху сала от дрюд, като краката му останаха във водата.

Изпитах огромно чувство за сила. Имам предвид думата в смисъла, в който я употребяват древните философи, скъпи камъко — не като действаща и противодействаща, а като взаимодействаща сила, опияняващото нещо, върху което се е градяло старото човешко общество. Аз бях тук горе, Ари беше там долу. Аз бях по-добър от него, по-силен, по-могъщ. Скъпи камъко, много ми е трудно да ти обясня какво чувствах.

Той продължаваше да се смее. Видях, че под него червено-виолетовата вода потъмня и се изду като някакво физическо проявление на моята сила. Морският дракон се надигаше.

Пастта му разби водната повърхност близо до краката на Ари. Чух звука от връхлитането — белият звук от разбиващи се вълни. Рибата-червей изпълни въздуха, лъщяща и сива, след което се гмурна. Ари-шенд-роба-ле-патилта-гунарзон беше подхвърлен нагоре и метнат встрани. Той не издаде нито звук. Помня много ясно, че не извика. Аз наблюдавах как рибата-червей отново изчезна под водата и тялото на Ари цопна като камъче в разбуненото море.

Той потъна и отново изскочи, като работеше усилено с ръце, за да се задържи на повърхността. Всичко се случи толкова бързо, че за миг си помислих, че червеят само го е ударил. Но след това неговото борещо се тяло загуби равновесие и главата му потъна под вълните. Това извади на повърхността долната част на тялото му и във въздуха се мярнаха за миг два еднакви чукани. Двата му крака бяха отхапани през средата на бедрената кост.

Това, което направих в този момент е навярно най-интересно от всичко останало. Казвам това, камъко, понеже емоциите, които го съпътстваха, бяха съвсем същите като емоциите, които изпитвах, когато дръпнах корена и хвърлих Ари-шенд-роба-ле-патилта-гунарзон във водата. Искам да кажа, че и двете действия бяха еднакво произволни — нито едно от тях не беше подбудено от мен самия. Аз не си бях помислил: „Сега ще направя едно лошо нещо“, след което — „а сега едно добро“. Те просто се случиха. Най-добрият начин, по който мога да го формулирам, е следният: събитията сведоха моите възможни начини на действие до една-единствена възможна постъпка. Най-напред, събитията бяха свели съжителстващите в мен етични възможности за добро и лошо до лошо. Сега същият процес на морално наблюдение от страна на Вселената сведе тези възможности до добро.

Аз скочих право върху най-големия сал от отчупен дрюд. Това беше труден скок и едва успях да запазя равновесие. Водата беше намокрила движещия се сал от мъртва растителна материя и го беше направила кашкав и хлъзгав. Оттам аз скочих върху една по-малка платформа и се отпуснах на колене.

Ари се беше преобърнал на триста и шейсет градуса във водата, главата му отново беше най-отгоре, а ръцете му работеха неистово, за да го задържат на повърхността.

От лявата ми страна тъмната сянка на рибата-червей описваше кръг под водата и се връщаше да довърши яденето си.

— Насам — извиках аз. Тези две срички бяха всичко, което казах.

С очи, приковани в моите, той се опита да преплува с бруст разстоянието до мен. Но отново загуби равновесие и потъна с главата напред и надолу. Нащърбените му чуканчета се появиха над вълните, преметнаха се и отново изчезнаха. Главата му дойде отгоре.

Аз легнах върху мократа платформа от дрюд и се протегнах, като едвам успях да докопам косата му. Тя беше дълга и хлъзгава, но аз успях да заплета пръсти в нея. След това с несръчно, но все по-нарастващо усилие, затеглих Ари към мен.

Главата на рибата-червей разцепи водната повърхност. Навсякъде около нас имаше слой от влажен дрюд-прах, който покриваше водата като мазен филм. Главата на звяра мина през него, подобно на юмрук през фин плат. Тя се размина за малко с Ари, первайки косо един от отхапаните му крака. Този удар запокити момчето надолу във водата и почти ме отнесе от неустойчивия ми сал. Огромният звяр изви във въздуха и падна назад, обливайки ни с огромни вълни. Ари се приближи, а пръстите ми още бяха заплетени в косата му.

Той доплува само с ръце до края на сала от дрюд и сега очите му бяха пълни с екзистенциална (не хормонална, благодарение на дотТек) паника. Ако звярът дойдеше за трети път, почти сигурно бе, че щеше да го изяде. А след това вероятно и мен.

Опитах се да се пресегна надолу и да го хвана под мишниците, но едната ми длан се бе оплела в косата му и не искаше да се освободи. Чувствах се спокоен. С всичка сила дръпнах ръка надолу и изскубнах шепа от косата на Ари. ДотТек не беше достатъчно бърза, за да предотврати първоначалния изблик на болка и той силно изскимтя. Но сега аз го хванах, сграбчих го под мишниците и го затеглих навън. Успях да го измъкна и се изправих, като държах половината му тяло точно пред себе си. И още докато правех това, отстъпих назад, полуобърнат и скочих.

Този скок ни спаси. Рибата-червей отново нападна, разцепвайки сала, на който бяхме само преди миг, а търсещата й уста беше огромна и носеща гибел. Аз се приземих върху по-големия сал и се хлъзнах, но не изпуснах тялото на Ари, което беше учудващо леко. Той изглеждаше много блед. ДотТек беше запечатала раните на краката му, но беше изгубил голямо количество кръв преди това. Паднах на коляно, понеже салът се изкоруби и заподскача сред неспокойните вълни, предизвикани от цопването на морския дракон.

— Хвани се за врата ми — извиках на Ари.

Очите му бяха затворени и аз не бях сигурен дали все още е в съзнание. Но когато го метнах като раница на гърба си, ръцете му се сключиха около врата ми. Засилих се по късата платформа, като се препъвах, понеже краката ми се хлъзгаха в произволни посоки и направих възможно най-добрия скок.

Успях да се хвана за корени дрюд, които стърчаха от откъртения участък над мен, като тялото ми от кръста надолу опасно се извъртя и аз едва не ги изтървах. Но съумях да се обърна в обратна посока и вкопчвайки се с всички сили, започнах да се изтеглям нагоре. Когато приплъзнах корема си върху твърда почва, аз изтласках през раменете си тялото на Ари и също се изкачих.

После легнах за малко и изчаках дотТек да ми върне силата. Погледнах небето. Чувствах се много спокоен.

До мен Ари беше изпаднал в безсъзнание.

Това беше първият и единствен момент на избор в цялата случка. Тогава, съвсем отчетливо си помислих, че мога да хвърля тялото му обратно във водата. Морският дракон щеше да го погълне и никой никога нямаше да узнае. Или, мислех си аз, можех да го отнеса обратно в лагера и той щеше да възстанови здравето си. Можех да направя и двете неща, като и в двата случая нямаше да действам нито по принуда, нито под нечие напътствие. Но като че ли фактът, че бях вложил толкова много усилия в неговото спасяване ме убеди да го нарамя на гръб и да го нося по целия път край брега до лагера. Изглеждаше някак разточително да постъпя другояче. Но докато кретах под изгубилия съзнание товар, аз остро съзнавах силата на избора, която притежавах през онези няколко минути край морето.

Това беше, което ме поквари, скъпи камъко. Този инцидент ме промени завинаги. Бях задействал смъртта на друго човешко същество и когато нещата бяха наполовина станали, аз го бях спасил. След всичко това, по-детайлното изследване на първата половина от събитието за мен беше вече нещо неизбежно. Когато си легнах онази нощ, аз знаех с абсолютна сигурност, че щях да убия пак.

Хората в лагера, а скоро след това още много други на континента, бяха впечатлени от моя героизъм. Възрастните развълнувано ме поздравяваха. За Ари се полагаха грижи. Дори дотТек не може да направи така, че да ти пораснат крака за една нощ. Този процес отнема много седмици и цялото му семейство пристигна, за да бъде с него, докато се възстанови. Те настояха да се срещнат с мен и да ми благодарят.

Една дружина от възрастни сглоби набързо няколко лодки и обиколи брега, за да отблъсне морските дракони. Те изстрелваха по тях ДНК-стрелички със специален бактериофаг, който ги принуждаваше да стоят в дълбоки води. След това напръскаха с химически фиксатор всички подземни сводове по брега, там където беше подяден до степен, преценена като „опасно“ тънка.

И цялата тази дейност, внимание и шумотевица бяха (така мислех аз) на практика заради мен, заради това, което бях сторил аз. Естествено, само аз знаех истината за моя предполагаем кураж. Но това тайно знание всъщност ме накара да се чувствам по-силен, защото знаех повече от всеки друг.

Скъпи камъко, дадоха ми медал, старинен символ в чест на моя кураж. Церемонията беше проведена в едно ясно слънчево утро на Терне, около мен имаше стотици хора, които пееха и ме приветстваха. Медалът беше малък, но с подсилено тегло (така че висеше солидно на врата ми). Върху него беше изобразена една-единствена буква „Ф“[1]. Бях ужасно горд с него, което беше абсурдно, като се има предвид, че цялата „почти трагедия“ беше мое дело. Но аз бях абсолютно убеден, че гордостта, чувството за сила, доброто и лошото са само различни подредби на едни и същи основни компоненти. Тези компоненти бях аз.

[1] „Ф“, „Фелор“ (от англ. valour) — храброст, доблест. ↑

2-ри ден

Скъпи камъко,

Бях решен да убия отново — или за да бъда по-точен, да убия, понеже първата ми „жертва“ остана жива — но не направих това в продължение на много години. Оглеждах се внимателно около себе си, но възможността така и не се появи. Виждаш ли, аз обмислих това и бях наясно, че ако убия по някакъв крещящ и предизвикателен начин, щяха да ме вкарат в затвор, а аз не исках.

Спечелих награди за свирене на конскрий и отпътувах за Собриана, главния град на Терне, за да взема участие в състезанието на планетата. Това вероятно звучи по-грандиозно, отколкото е в действителност, тъй като такива съзтезания имаше стотици. Те бяха характерна черта от живота на детето на Терне. Всеки един от нас беше определян да участва в едно или друго състезание, в зависимост от това в каква област от спорта или изкуството имаше някакви, макар и незначителни умения. На състезанието в Собриана се случи така, че се озовах заедно с друг участник на покрива на една сграда. Аз го издебнах откъм гърба и го бутнах от ръба, където беше коленичил нехайно и гледаше надолу. Тъй като той не ме видя, никой не заподозря случилото се. Но човекът не падна от голямо разстояние — едва двадесетина метра — и бързо се възстанови. За моето първо истинско убийство, скъпи камъко (и аз няма да протакам повече, понеже този разказ започва да ме отегчава), ние трябва да отидем няколко години напред. Аз станах мъж и поех по пътя на разнообразния живот от развлечения, пътувания и секс, който е характерен за гражданите на т’Т. В продължение на повече от година пътувах без определена цел от свят на свят, докато пристигнах в един на име Форам. Тук имаше силно увлечение по големи джет-коли и джет-лодки — възраждане на една старинна технология. Помня, че там бяха намерили някакво недостоверно историческо извинение за тази мания. Според мен причината се коренеше по-скоро в удоволствието от сглобяването на огромните, шумни и сложни машини на древните ни предшественици. Аз също се запалих и местейки се от град на град и от любовник на любовник, се учех да ги сглобявам ръчно. На едно пристанище, край чудесна ивица яркосиня вода, където се издигаха остри, бели скали от вкаменелости, аз участвах в построяването на джет-лодка. Тя беше дълга сто метра и бе конструирана от метал и металопластмаса. Работехме общо шестима души: аз, тогавашният ми любовник и четирима други. И именно там убих отново.

Вече бяхме сглобили два джет-двигателя в задната част на плавателния съд и човъркахме разни други неща. Двигателите бяха с огромни размери — шест метра дължина, за което нямаше друга основателна причина, освен странното ни желание да строим монументални машини. Другите четирима души отсъстваха онзи ден и аз убедих моя любовник да се промъкне в отдушника на двигателя, за да отстрани проблем, който сам бях предизвикал. Докато той беше вътре, аз включих двигателя. Комбинацията от свръхнагрети изгорели газове и бързи мелещи перки направо го надроби — той беше унищожен напълно. Самият двигател се задръсти и експлодира, обгръщайки с огън и шрапнели себе си и другия двигател. Тогава май смятах (трудно ми е да си спомня точно), че перките просто щяха да направят тялото на кайма, но не стана така. Аз също бях лошо обгорен и получих няколко парчета горещ метал в тялото си, въпреки че се намирах много метри надалеч, при контролното табло. Естествено дотТек излекува раните ми. Моята жертва беше станала на парченца. Когато другарите ми се завърнаха, те бяха ужасени, но предположиха (а и защо ли да си мислят друго?), че това е един трагичен инцидент.

Всъщност престъплението беше толкова съвършено и освободено от последствия, че ме направи прекалено самоуверен. Когато се върнах обратно на Терне, аз се опитах да изгоря един човек, като го подмамих в малка колиба, построена от сухи греди дрюд и дрюд-платно. Заключих го в колибата и я подпалих. Слушах виковете му в пламтящата постройка и този звук ме накара да се почувствам особено могъщ. Но група веселяци, излезли да пилотират, забелязаха индикацията за необикновена топлина на сензорите си и се приземиха, за да видят какво става. Когато кацнаха, те също чуха (вече отчаяните) викове и летящият им панел потуши пламъците със задушаваща струя от въглероден двуокис. Човекът вътре беше много лошо обезобразен и почти мъртъв, но дотТек го запази жив и той се възстанови.

Помня, че спасителите отправиха към мен много странни погледи. Те не разбираха защо не се бях опитал да спася горящия човек. Изобщо не им мина през ума, че съм го нападнал умишлено, понеже защо някой ще прави такова нещо? Но въпреки това, поведението ми ги озадачи. Те отлетяха с пострадалия мъж до най-близкия град и аз отказах да отида с тях. Това ги озадачи още повече. Но когато моята жертва се възстанови достатъчно, за да ме обвини, заключението стана неизбежно: аз бях индивид с атавистични прояви, една статистическа аномалия сред перфектно приспособеното население на т’Т. Бях опасен. „Полицията“ тръгна да ме арестува.

Междувременно аз бях побързал да се придвижа към най-близкия асансьор, а оттам в Космоса. Отпътувах за Ну Хирш и промених външния си вид. „Полицията“ беше по следите ми. Но затруднението, в което се намирах, имаше и едно преимущество — вече не трябваше да търся неясни и опровержими ситуации, за да задоволявам нарастващата си страст да наранявам човешки същества. Можех да нападам много по-често и правех точно така, като ставах все по-агресивен. Нараних жестоко един индивид на орбиталната платформа, като го пребих с инструмент и му откъснах главата (той оцеля). После убих друг на същата планета, като го хвърлих в резервоар за приливи и отливи — това е едно приспособление, което прави интересни водни ефекти, вълни, приливи и тям подобни. Нападнах човека с нож и го нараних така, че той изгуби съзнание, след което поставих тялото му в резервоара и включих устройството. Водното налягане вътре беше толкова голямо, че тялото беше смляно, превърнато на пихтия и човекът умря.

Но с всяко нападение аз установявах, че изпитвам все по-малко удоволствие. Нямаше го вече онова сюблимно, съвършено чувство на превъзходство. Вместо това изпитвах само непречистената тръпка за опасност, възбуда и изплъзване. Всъщност, скъпи камъко, аз не се стремях към насилието и убийството само по себе си, а към новостта. В световете на т’Т нямаше (обикновено) убийства, поради което убиването беше революционно действие. Но убиването отново и отново загуби своя смисъл. Неведнъж когато погледът ми биваше привлечен от случаен минувач, аз се чудех какво ме подтиква да убивам и стигнах до заключението, че в края на краищата това ставаше по навик. Започнах да планирам да се откажа от убиването на хора, да избягам окончателно от т’Т „полицията“, да отида в световете на Уиа или при племената Палметто. Да започна нов живот.

Тогава отново нападнах един човек, който летеше с хвърчило на планетата Танзе. Бях се увлякъл по този спорт, при който във ветровитата атмосфера на Танзе се управляват безмоторни хвърчила-самолети. Не отидох там с намерението да убивам някого, а само да взема участие в един спорт, който ме беше заинтригувал. Но тогава един ден — помня, че беше четвъртият ден от моето ново занимание — аз летях близо до друг състезател, достатъчно близо, за да сграбча хвърчилото й и да му откъсна крилете. Тя ми изкрещя през воя на вятъра: „Какво правиш!“, „Ще повредиш хвърчилото“ и „Виж какво направи!“, но аз успях да махна двете крила и я гледах как се преобръща цял километър надолу до назъбените скали. Това беше достатъчно голямо падане, за да я направи на парчета, да я убие отвъд възможността да бъде поправена от дотТек.

Но други ме видяха и когато се приземих, аз бях арестуван. „Полицията“ ме взе и ме отведе в звездата-затвор.

Агифо-3-Акка

1-ви ден

Скъпи камъко,

След като Клабиер падна от кулата на Ну Хирш, аз започнах да пътувам от система на система, всичко дванадесет системи. Това беше времепоглъщащо усилие да направя невъзможно за каквато и да е „полиция“ от Ну Хирш да ме проследи. Чувствах се като аматьор. В старите варварски времена някои хора притежавали особени умения да избягат от проследяването. Но тези умения са изгубени много отдавна. Защо някой в нашата модерна утопия ще иска да избегне проследяване? Защо някой ще поръчва проследяване в т’Т? Аналогично, а също и за мое щастие, уменията на преследвачите навярно също бяха западнали като нямаше кого да преследват. Без съмнение аз трябваше да се уча на всичко сам, докато бягах.

След около месец и нещо пътуване най-накрая пристигнах на Ну Фалоу. Странно беше онова време, камъко, един чудесен месец, в който аз се носех между звездите, обвит в пяна, в онова подобно на транс състояние. Отново се върнах в детството си. Ти вече знаеш за моето детство, но моментът беше удобен да се върна пак в спомените си — някакво предчувствие навярно, понеже предстоеше приключването на моята мисия. Както и онова, което ме очакваше накрая.

Какво? Не, не се опитвам да бъда тайнствен.

Да, липсва ми някой, с когото да разговарям. Тук няма с кой да си говориш.

— Продължавам да пътувам — казах аз на посрещачите (хора) в орбитала на Ну Фалоу. — Няма да слизам с асансьора.

Те се усмихнаха. Защо пък да не се усмихнат?

Реши ли вече дали ще изпълниш своята част от сделката?, попита моето ИИ. Естествено сега аз знаех, че това изобщо не беше ИИ, но по навик продължавах да го наричам така, а и не знаех как другояче да го наричам. Или предпочиташ да идеш направо в затвора? Нали не си забравил, че откакто си навън, ти уби два пъти.

Това предизвика алергично парене в очите ми. Борех се да сдържа сълзите си, но те потекоха така или иначе. Трябваше да се обърна към стената, за да не ме видят посрещачите.

— Ти самият каза, — заговорих аз наум, — че е почти сигурно, че Клабиер не е мъртва.

Не мисля, че използвах фразата „почти сигурно“.

— Ти ме измъчваш.

Ти сам се измъчваш.

Не казах нищо. След малко ИИ-то подхвана реч, толкова надута и тромава, че сякаш я беше написало предварително и сега му беше трудно да я прочете на глас.

Наблизо има една система на име Колар. Тя е на около тридесет светлинни години от Ну Фалоу, но се намира твърде близо до Гьола, така че скоростта на пътуване там е ниска. Може да ти трябват месеци и даже повече, за да стигнеш до нея. Зависи от степента на влошаване на твоето свръхсветлинно пътуване, когато се приближиш.

То спря да говори.

— И това — казах аз високо, — е светът, който искаш да убия?

Почувствах как ИИ-то отговори утвърдително на въпроса ми, без да изрича думи.

Твоят инфочип в черупката от насекомо ще ти помогне.

— Скъпият стар нарцисианец — казах аз със саркастичен и безжалостен тон. — Как му беше името?

Таг-маттео.

— Скъпият стар мъртвец. Изключително любопитен съм да видя какво е сложил в инфочипа. Изключително любопитен, нали разбираш, да разбера какво има там вътре и защо е искал да го замаскира в черупка от насекомо.

Разбирам, каза бавно ИИ-то, че сега се чувстваш нещастен, понеже мисията приближава. Мога ли да те посъветвам да гледаш отвъд нейното приключване? След това ще бъдеш свободен завинаги и богат, и…

— Не очаквам от теб да разбереш убийството — срязах го аз. — Който или каквото и да си.

За известно време между нас настъпи тишина.

Ще въведеш в твоята Жип-кутия, обади се ИИ-то, следните координати. То ми даде някакви координати.

— Това Агифо-3-акка ли е?

Корабът му е прекосил Гьола в най-тесния участък. Когато стигнеш до мястото, той вече ще те чака там. За него са минали по-малко от две седмици.

— Колко хубаво, че ще го видя отново — отвърнах високо аз, все едно че бях пиян, въпреки че бях пил само ерзаз[1]. Гласът ми беше достатъчно силен, за да привлече вниманието на няколкото други хора в орбиталната трапезария.

Тихо, каза ИИ-то, но сега звучеше повече уморено, отколкото раздразнено. Контролирай емоциите си и скоро това ще свърши.

Но за мен контролирането на емоциите не беше лесна задача. Промяната в настроенията ми беше по-изявена от всякога. Онзи следобед след разговора с ИИ-то аз се почувствах ужасѐн, депресиран и почти готов на самоубийство. Мисловната картина как блъскам Клабиер от балкона, толкова ярка, че беше почти като халюцинация, не спираше да ми се явява. Относно хората, които предстоеше да убия, имах чувството, че лично бях забил палци в меките шии на всеки един поотделно.

— Колко са хората в онзи свят, в Колар? — попитах ИИ-то. Но то отказа да отговори на такъв въпрос, което беше мъдро от негова страна, защото всеки отговор щеше само да усили моето влошаващо се настроение.

Бях обхванат от леност, цветовете около мен някак помътняха. Едва намирах сили да раздвижа крайниците си. Така че аз просто легнах и заспах. И — чудо! — когато се събудих, цялото лошо настроение се беше изпарило. Седнах край един от прозорците за наблюдение, големи по четиридесет квадрата, взех си още малко ерзаз и настроението ми запъпли нагоре. Скоро всичко щеше да свърши — ИИ-то беше казало така. Аз бях постигнал толкова много, бях извършил невъзможни неща — например, бях избягал от звездата-затвор. След като оставех зад себе си сегашната задача, щях да бъда в състояние да продължа нататък. И какво чак толкова беше тази задача? Не беше ли тя, ако се погледнеше от правилния ъгъл, едно чудесно нещо? Едно уникално постижение? Едно произведение на изкуството? Като дете бях опознал изразните средства на артиста, а в световете на т’Т изкуство е създавано надлъж и нашир в продължение на много хиляди години. Създаващите изкуство са използвали всяко възможно средство — визуални текстове, природни вещества, газ, течност, твърди вещества, електрически схеми, рисунки и скулптури от чисто движение и форма, думи, енграми, лица като енграми (посредством дотТек някои художници променят многократно лицата си, превръщайки самите себе си в платна), програми и разказ, наситеност и разсейване. Формата и съдържанието бяха обстойно изследвани, а също и раждането, живота, смъртта и безсмъртието — във всеки възможен аспект. Но никой не беше използвал самата смърт като средство, изтръгването от живота[2] като начин за артистично изразяване. Е, добре, аз щях го направя. Щях да оставя зад себе си нещо, което да не бъде забравено.

После ядох, спах, настройвах се. След около ден се отправих към залата за заминаване и пристегнах с ремък поредната Жип-раница. Още веднъж пяната се разля около мен и ме обгърна. Мрак.

[1] Популярен т’Т стимулант, който се приема под формата на течност или на горещ гел. ↑

[2] В оригинала това не е дума на глисѐ, а някакъв чудноват неологизъм, вероятно изфабрикуван от самия Ае, за да изрази тази изключително неприсъща за неговата култура идея. ↑

2-ри ден

Скъпи камъко,

Това беше дълго пътуване. Първоначално високата скорост сигурно бе намаляла стремително с приближаването към Гьола. Вътре в пяната аз спях, отегчавах се и премислях. Не беше твърде късно да променя решението си и да се откажа, но не бях сигурен как точно да постъпя. Колкото по-бавно се движех през Космоса, толкова по-малко се чувствах като в транс. Състоянието на безвремие при свръхсветлинните скорости, при което мислите се преплитат и повтарят като мелодии във фуга, до голяма степен е производно на квантовите фокуси, които този вид пътуване си прави с мозъка. Но ние се движехме все по-бавно и нормалното ми съзнание постепенно се връщаше. Времето едва течеше. Опитах се да въвлека в разговор ИИ-то, просто за да минават часовете, но то не отговори. Или ми играеше игрички или скоростта на движение го беше извадила по някакъв начин от строя. Може би в крайна сметка то беше едно обикновено ИИ и квантовата турбуленция го беше повредила непоправимо. Всякакви неща изглеждаха възможни в този мрак, тишина и празнота.

Аз заспивах и се събуждах. Разликата между двете изглеждаше минимална. Времето течеше едва-едва.

Не зная колко продължи цялото пътуване.

Когато почувствах първото накланяне, в мен избухна радостна възбуда. Това означаваше, че ме насочваха да вляза в хангар. Най-после бях стигнал до кораба на Агифо-3-акка и перспективата от промяна на пейзажа ми се стори толкова вълнуваща, че аз започнах да се въртя в пяната, да натискам пластичния материал отвътре и да го блъскам. Не можех да чакам повече.

Вълнението от пристигането беше най-вероятната причина за „щастливото“ настроение, в което се намирах, докато отмиваха пяната от мен, а аз лежах на пода на хангара и мигах. Не бях виждал Агифо-3-акка доста повече от година, но го поздравих като стар приятел.

— Как е животът, скъпи човече? — извиках аз. — Още ли изучаваш Просеката?

— Ами да — каза той.

— Възхищавам ти се — заявих топло аз. — Възхищавам се на теб, на твоята отдаденост и на твоя Посечен Бог.

Може и да съм бил емоционално нестабилен — в маниакална фаза.

Намирах се в големия сводест хангар на кораба на Агифо-3-акка. Стените бяха кобалтовосини, облицовани с плочки (или само изглеждаха като облицовани), с по-бледа шарка от тюркоаз. Подът беше равен с изключение на две вдлъбнатини, едната от които приличаше на канал за отпадъци (като осеяната с кафяви петънца течност, в която се беше превърнала моята пяна), а другата водеше към един сфинктер, който представляваше изход към Космоса. До стената бяха наредени половин дузина кутии, големи колкото кабини, които аз сметнах за совалки. Оглеждах се около себе си и този път мозъкът ми като че ли беше по-малко размътен от космическото пътуване, поради относително ниските скорости, възможни в близост до Гьола. Тъмното, искрящо и някак интимно пространство на хангара — с всичките му четиридесет метра височина от пода до тавана — ми подейства внезапно като дом.

— Сега се чувствам по-близък до теб — казах аз на високия Уиа — и до твоя вид, отколкото когато и да било. — Убеден съм, че по лицето ми се стичаха сълзи. — Чувствам се по-близо до твоите Уиа — хлипах аз, — отколкото до собствения си вид и сега разбирам! Разбирам защо именно ти ме посрещна при бягството от затвора и защо си тук сега!

Слисан, Агифо-3-акка ме остави. Дори и да беше разбрал какво му говорех, той не го показа.

Предишния път аз прекарах само три дни с него, като през повечето време се възстановявах от почти фаталното бягство от затвора. Но този път останах с Агиф много седмици и наистина го опознах добре.

Той имаше смущаващия навик да оголва зъбите си някак агресивно. Но (открих аз) това всъщност представляваше някаква ненормално широка усмивка. При първата ни среща той не го беше правил, но сега определено го забелязах.

Аз обикалях причудливия и раздрънкан космически кораб. Стълбите нагоре ме отвеждаха в камери с форма на гъби, проектирани с някаква цел, за която не можех да се досетя. Надолу стигах до коридори със стотици метри дължина и с равномерно разположени в основата на стените им отвори като огромни миши дупки. Влизах в стаи, които приличаха на вътрешност на палатка, понеже бяха покрити с някаква груба материя. Открих една стая, пълна с вода и помислих, че е място за плуване и почивка. Но когато докоснах гъстата течност, разбрах, че това не е вода, а мастило. Изцапаните ми пръсти останаха черни в продължение на дни.

Обикновено Агиф ядеше по веднъж на ден, малко преди лягане. Никога не го видях да яде по друго време и според мен това е някаква привичка на Уиа: едно голямо ядене, което се храносмила, докато субектът спи, като през останалото време не се приема храна, за да не го разсейва и прави ленив.

— Искам да науча всичко за Уиа — заявих аз в пристъп на телешки възторг по време на едно такова хранене.

Агифо-3-акка ме погледна озадачен и преглътна.

— И защо искаш това?

Стори ми се смешно, че той продължава да се преструва по този начин.

— Открих тайната, която се крие зад моята мисия.

— Мисия — каза мъдро Агифо-3-акка.

— Когато ме прибра от звездата-затвор — казах аз, — ти спомена за възнагражденията, които ще получиш.

— Ценни неща — каза той. — Получих повече.

— Естествено — отвърнах аз и му намигнах. — Естествено. Това го знам. Но не знам всичко. Искам да проумея логиката на Уиа.

— Логиката?

— Разкажи ми повече за твоята култура.

За известно време Агифо-3-акка ме гледаше втренчено, после сведе глава и довърши яденето си. Зададох му няколко въпроса, но той просто не им обърна внимание.

На следващата сутрин отново бродех из кораба. В една стая се покатерих връз купчина боклук с формата на пирамида — стари процесори, нахвърляни безредно като ненужни вехтории — за да се добера до един люк в тавана, който, изглежда, беше единственият изход. Когато се мушнах през него, установих, че се намирам в друго помещение, пълно с високи листнати стъбла с жълт цвят. Те изглеждаха естествени, някакъв вид растение, което не бях виждал досега. След като ги проучвах известно време, аз се спуснах обратно през люка на пода и излязох навън. Тогава открих един коридор, който беше висок точно толкова, че да вървя, без да навеждам главата си. Аз вървях в продължение на седем-осемстотин метра, но коридорът просто свърши в една стена. Бях убеден, приятелю, че тази стена не представлява нищо друго, освен таен вход и за да го отворя, аз дърпах и натисках изпъкналости и шарки, но нищо не се случи, никаква врата не се отвори. Открих няколко стаи, в които бяха складирани дълги ивици цветна материя. Цветът беше положен върху материята по примитивна технология, но багрите бяха приглушени и хубави, макар и с някаква изкуствена твърдост. Навсякъде където отивах, беше тихо, спокойно, неподвижно. Само от време на време се чуваше шумоленето на хранещите се с прах червеи, които почистваха някоя повърхност.

Мисля че всъщност аз се опитвах да си запълня времето, за да не се изправя лице в лице с това, за което бях дошъл. Мисля, скъпи камъко, че също така аз очаквах някакво подбутване от страна на ИИ-то. Но то мълчеше от дни, необичайно дълъг период от време.

Отново потърсих Агифо-3-акка и го намерих да седи в центъра на една висока и широка стая, изцяло погълнат от правенето на звездна карта. Огромна пъстра холограма на местното пространство изпълваше стаята. Това беше една отживелица, този старинен метод за изобразяване или картографиране на Космоса. Аз се намирах на някакъв балкон и гледах надолу към него.

— Този кораб — казах му аз, — е като музей.

Той не отговори, затова аз слязох долу в стаята и тръгнах през призрачните звезди и образувания от газ към мястото, където седеше той.

— Такова звездно картографиране съм виждал само в музеите — казах аз шеговито и седнах до него на дивана.

Агиф държеше в ръката си показалка, с която нагласяше разположението на голямото мъгляво изображение, като го плъзгаше, въртеше го под различни ъгли и го наместваше, за да покаже една или друга констелация.

— Хоби? — полюбопитствах аз.

— Пособие — отговори той.

Едва сега аз наистина се вгледах в изображението, без да обръщам внимание на абсурдно старомодния начин, по който беше направено. Местен Космос? Не познавах района достатъчно добре.

— Това т’Т пространство ли е? — попитах аз. — Някакъв участък? Какво точно гледаш?

— Просеката — отвърна веднага той. — Гравитационната просека.

— Естествено — казах аз. Погледнах отново, чувствайки се глупаво, че не бях забелязал явлението сред множеството холозвезди, но дори при внимателно вглеждане то оставаше скрито.

— Къде е тя?

Той направи движение със свободната си ръка.

— Не я виждам. Защо не накараш машината за изображения да открои Просеката в някакъв ярък цвят, така че да се вижда?

— Днес — отвърна Агифо-3-акка, — ме интересува представянето в реални цветове. Просеката няма цвят, тя изяжда цвета и затова е почти невидима за човешкото око. Но можеш да я усетиш по начина, по който нейната гравитация влияе върху звездния фон. Гледай! Ако завъртя картата около оста й, някои звезди започват да скачат от позиция на позиция — гравитацията на Просеката отклонява рязко тяхната светлина от едната страна на картата към другата.

Но аз вече бях отегчен. Манията на Агифо-3-акка към Просеката беше толкова старомодна. От това, което беше споменавал преди, аз знаех, че той има свои собствени странни теории за нея. Но човечеството беше преминало през периода на съчиняване на безкрайни странни теории за Просеката и тя пак отказваше да издаде своите тайни. Накрая ние осъзнахме, че най-вероятно тя нямаше „тайни“ за издаване.

— Вероятно — казах аз, за да го подразня, — тя е естествено образувание.

Агифо-3-акка поклати глава.

— Не е възможно.

— В Галактиката има много необикновени гравитационни феномени — изтъкнах аз. — Черни дупки с всякакви размери, някои не по-големи от юмрука ми, а други — свръхгиганти, заобиколени от свръхплътни частици.

— Тя не е черна дупка. Ти не разбираш Просеката — отговори той, опъвайки силно устни, за да открие зъбите си в онова негово странно изражение, което изглеждаше агресивно или пък беше просто усмивка. — Ти май не разбираш много от гравитация?

При тези думи аз се наежих.

— Може да не съм специалист, но имам много години т’Т образование — изправих се гордо, посрещайки хладнокръвно обидата.

Той потупа с ръка въздуха пред себе си: седни, седни. Останах прав точно толкова, колкото беше необходимо, за да покажа, че не правех каквото кажеше той, след което седнах.

— Гравитационната просека — каза той — не прилича на другите неща в Галактиката. Гравитацията притегля нещата към себе си от всички страни, така че гравитационните феномени винаги наподобяват сфера, спирала или конус. Но този… обект е една стена, дълга хиляда светлинни години, едно линейно образувание. Стотици светлинни години дълбоко, хиляда светлинни години дълго, но широко само няколко километра. От Купа до Гьола (той показваше с показалката си) тя е прекъсната в средата за някакви си тридесет светлинни години и физиката на това пространство, тази дупка в Просеката е… луда.

Не бях сигурен дали Агифо-3-акка, чието владеене на глисѐ не беше перфектно, искаше да използва точно тази техническа медицинска дума, така че поисках да уточня.

— Луда? — повторих аз. — В средата?

Той, изглежда, ме разбра погрешно.

— Да, и нито в единия от двата края. Това има нещо общо с физиката на слабата ядрена сила, понеже феноменът постепенно изчезва в Купа и Гьола — дифузни облаци от прах, висока концентрация на газ, обичайната материя, нарушаваща високоскоростното пространство… — гласът му постепенно заглъхна. — Но защо е прекъсната в средата, прекършена като кост? Никой не знае. Как се е образувала — и това не знаем. Но някои отговори изглеждат по-вероятни от други.

— Доста си се задълбал в това — забелязах аз. — Нали?

Той плъзна устни над стиснатите си зъби и лъщящи, черни венци.

— Интересуват ме много аспекти на световете на т’Т — отвърна ми. — Но тази Просека ме интересува най-много.

— Много повече, отколкото интересува мен — отбелязах аз, — или който и да е друг от т’Т. Просеката е просто това, което е.

— Да — започна да говори той и изведнъж млъкна, слагайки пръст на устните си.

— Хората от т’Т — продължи Агиф, сякаш аз не бях повече един от тях, — те са себелюбиви в удивителна степен. Живеят сред чудеса и въпреки това се интересуват само от своите собствени мисли и творения, от навиците си и сексуалните си предпочитания. — Той се приведе към мен. — Сега ще се опитам да те впечатля. Защото въпреки че не си повече от т’Т, понеже си свободен от дяволските им машинки, въпреки това ти продължаваш да споделяш тяхното безразличие към чудото на Галактиката.

— Благодаря ти — казах аз, опитвайки се да звуча иронично и дистанцирано, но вместо това прозвучах смутено.

— Нека се опитам да те впечатля — повтори той. — Тази Гравитационна просека, освен че е уникална във Вселената, най-вероятно е напълно лишено от маса явление.

— Лишено от маса?

Той кимна бавно.

Аз казах:

— Да, но гравитацията е функция на масата.

Той не сметна за нужно да отговори на това очевидно само по себе си твърдение.

— Не разбирам — казах аз.

Агифо-3-акка помълча малко, преди да отговори.

— Гравитацията е огъване на пространство-времето, свързано най-вече с материята, с масата — обясни той. — С присъствието на маса или с ускорението на маса. Но тази Просека, това явление е просто един процеп в пространство-времето, едно лишено от маса прегъване, един вид скъсано място.

— Май ти си лудият. Как така „без маса“? Не разбирам.

— Тя съществува от много време — каза Агиф. — Почти сигурно е, че е изкуствено, а не естествено творение.

Това сложи край на разговора. Само един луд, обсебен и неуравновесен човек, един шизофреник би казал подобно нещо. Понякога в световете на т’Т се срещат такива болести сред културите, които не допускат дотТек в мозъка. Такива хора бълнуват за извънземни раси и цивилизации. Но скъпи камъко, не-човеци няма. Човечеството е прекосило и пре-прекосило високоскоростното и нискоскоростното пространство, посетило е всеки свят и звезда, навлизало е дори в субсветлинни светове — светове в подпространствата на т’Т. Но никога не е бил открит нито един материален предмет, който да наведе на мисълта за съществуването на нечовеци сега или преди. Нито един фрагмент от ксенокост, нито един изгубен в Космоса призрачен радиосигнал, който да пращи и звучи с неразбираеми думи. На стотици светове съществуват примитивни форми на живот — насекоми и червеи, растения и риби — но не съществува нищо, което мисли и мечтае, представя си и прави изкуство. Здравомислещите хора много отдавна приеха, че човекът е единственото съзнателно същество, живяло някога.

Има и още нещо. Съществуват философски основания да смятаме себе си за единствените разумни същества във Вселената. Философията отдавна откри — още преди пътуванията в Космоса да се развият — че самият факт на наблюдение на света от едно интелигентно съзнание променя наблюдавания свят, че перцепцията има непосредствен ефект върху субатомния свят. Това е било установено от един древен човек, някой си Хайзенберг или Вайсенберг (записите са несигурни и лично аз предпочитам второто име, понеже то предполага известно чувство за хумор[1]). Възможно е, казал той, наблюдаващият човек да проследи в коя посока се движи един атом или да наблюдава колко бързо се движи той. Но е абсолютно и буквално невъзможно човек да знае в каква посока и колко бързо се движи атомът. Изумително! Изумително било и за неговите съвременници, но си оставало един факт, че посредством процеса на наблюдаване на атомното и субатомното ниво, това, което бива наблюдавано, се променя. Това е основополагащият камък на модерната философия. Скъпи камъко, не се опитвам да се държа снизходително, но позволи ми да ти го обясня по-подробно. На субатомно ниво нещата не съществуват по начина, по който съществуваме ти и аз — като твърди, бетонни определености. Вместо това, всяко нещо е някаква вероятностна мъгла, в която всяка частица заема няколко възможни позиции. И това е природата на онова ниво дотогава, докато то не бъде наблюдавано от разумно същество — тогава и само тогава вероятностите се срутват и биват установявани. Този атом тук ли е или е там? Е, добре, в един действителен смисъл той е едновременно и тук, и там, и в нито едно от двете места — докато не бъде наблюдаван. Едва тогава той заема позиция в едното или в другото място, или в нито едното от двете.

Когато човек поразсъждава по-задълбочено над това, той установява, че си е мъчно за разбиране. Да си кажа истината, камъко, не съм замислял за тези неща от дните в училище. Удивително!

Както и да е, смисълът е следният: фактът, че съзнанието засяга самата тъкан на Вселената по този фундаментален начин показва, че във Вселената може да има само едно съзнание. Ако съществуваше чуждо съзнание — ако имаше някакви други разумни същества, някаква мислеща, разсъждаваща и разрешаваща проблеми раса от същества в нашата Галактика, тогава те щяха да наблюдават една Вселена различна от тази, която обитаваме ние. Това не е просто фигура на речта, скъпоценни ми камъко, това е буквална истина, произтичаща от начина, по който си взаимодействат квантовото ниво и макронивата във Вселената. Ако съществуват „пришълци“, то те живеят в различна Вселена от нашата, Вселена, която ние не можем да обитаваме (понеже дори и да можехме да пътуваме дотам, нямаше да можем да я възприемаме и следователно тя нямаше да съществува за нас).

Днес всеки знае това, дори полуобразованият човек и децата. Това е причината, поради която няма „чужди“ артефакти, нито има нечовеци, които да ни посещават или да са изчезнали преди нас. Ние сме сами. Но в замяна на това човечеството използва своите нанотехнологични възможности, за да се преобразява. За какво са ни извънземни раси, след като можем да направим така, че да ни пораснат очи на антенки, собствени люспи и пера, след като телата ни могат да възприемат всяка фантастична форма, която си изберем? Нечовеци няма, следователно ние наподобяваме техните въображаеми форми в собствените си тела.

Всеки знае това.

Но този фундаментален факт във Вселената, който е нещо толкова неизбежно и повсеместно като светлината, водорода или гравитацията, не пречи на някои да вярват в съществуването на „чужд“ разум. Някои умопомрачени или луди хора (използвам термините в клиничния им смисъл) вярват, че в Просеката се спотайват нечовеци или че една огромна чужда цивилизация е преживяла възход и упадък, без да остави никакви следи. Едно население от много трилиони хора позволява голямо разнообразие в мненията, а разнообразието е хубаво нещо, така че аз наистина нямах предвид тона, с който се обърнах към Агиф:

— Всъщност ти някакъв маниак ли си?

Той завъртя очните си ябълки така, че бялото им се показа — също като облаци, които се плъзгат нагоре, за да закрият слънцето. Но не отвърна нищо. Аз се разтревожих, че неволно съм се изразил твърде нападателно.

— Ти смяташ — обясних аз, — че една чужда раса е достигнала междузвездна значимост и е създала империя, която е колонизирала много светове и е развила фантастични технологии, толкова грандиозни, че да построят този титаничен артефакт и толкова по-напреднали от нашите, че с тяхна помощ са можели да огъват пространството в гравитационна конфигурация, без да използват масата. Ти допускаш, че този велик галактически разум се е развил, разцъфтял и построил този артефакт, след което е изчезнал, без да остави нито едно парцалче като материално доказателство за съществуването си?

Сигурно към края на речта си съм звучал обезпокоен и дори ядосан. Но всичко това изглеждаше толкова абсурдно невъзможно, че наистина ме провокираше.

Агифо-3-акка нагласи обратно зениците си на обичайното им място и ме погледна.

— Никакво материално доказателство — каза той, — с изключение на Просеката.

— С изключение на Просеката.

— Тя е изследвана от кораби — обясни Агифо-3-акка с тих глас, — които са летели близо до нея. По дължината на вътрешния й ръб са изпращани сонди. Единствената маса вътре в нея е натрупването на прах, газове и блуждаеща материя, която едно такова мощно притеглящо образувание следва да е събрало след толкова хиляди години. Но сама по себе си тази маса е недостатъчна, за да упражнява гравитационното притегляне, което упражнява Просеката. При Просеката пространство-времето е прекъснато, но не от материя.

— Но тези нечовеци — настоявах аз, — къде са отишли? Изпарили са се във въздуха или по-точно в Космоса? Ами техните тела, градовете им, техните чипове? Техните свръхтехнологии, способни да осъществяват такова колосално строителство? Къде са тези неща? Ами радиотрансмисиите им, светлинните им сфери, които се разширяват неизбежно и завинаги? Ние щяхме да намерим тези неща, а вместо това няма абсолютно нищо. Искаш да кажеш, че те са изчезнали и са взели всичко със себе си?

Агифо-3-акка ме погледна невъзмутимо.

— Къде са отишли? — настоях аз.

— Щом като питаш — каза той с необикновено бавен и боботещ глас. — Аз вярвам, че те са преминали отвъд.

Ето такъв беше възгледът на Агифо-3-акка, едно мнение, към което той се придържаше със същата неотстъпчивост, която проявяваше и в религиозните си убеждения по отношение на своя Посечен Бог. Впоследствие ние имахме много разговори за Просеката и в някои случаи аз успявах да сдържам насмешката си, а в други не.

— Представи си, че пространство-времето е една еластична плоскост — каза той, все едно че говореше на ученик. — По такъв начин ще си представиш три измерения в две.

Сърце не ми даде да го упрекна за покровителственото му отношение.

— Една маса, например звезда или планета, е като камък — внимаваш ли какво говоря тук, мой скъпи камъко — който вгъва плоскостта надолу. Гравитацията е точно това хлътване, това конично опъване надолу на материята на пространство-времето. Точка, която пътува близо до гравитационното изкривяване в пространство-времето (да речем един космически пътник, който се движи във вакуума по права линия), ако се доближи достатъчно, ще се завърти около хлътването и може да се изтърколи в него. Всъщност тази точка, която прилича на топка за голф, обикаляща дупката си, може да бъде отклонена, може да се завърти многократно (което ние наричаме орбита) или може изцяло да пропадне в него. Ти играеш ли голф?

Въпросът ме изненада.

— Не — отвърнах аз. — Не.

— Не? Сигурно не е присъщо за твоята култура. И така, тази дупка за голф е изображението на един конвенционален обект, на една сфера, тоест маса. Но това не е Просеката. В Просеката няма маса, която да изкривява пространство-времето, няма реално съществуваща тежест, която да дърпа надолу еластичната плоскост. Вместо това плоскостта е била, така да се каже, сгъната, притисната по такъв траен начин, че ръбът се е запазил — но притисната е прекалено слаба дума, за да опише подобно начинание. Пространство-времето е било притиснато в линия от хиляда светлинни години, сякаш е парче хартия. Знаеш ли какво е хартия?

Подигравателно, понеже все повече се дразнех от покровителствения му маниер — той май ме смяташе за невеж — му отвърнах:

— Разбира се! Аз съм писал, творил съм върху такава хартея.

При погрешното произнасяне на думата той обърна глава учуден, че аз като местен допусках такава грешка (но това изобщо не е често срещана дума[2]).

— За тях — каза той и очите му блестяха от удивление, — цялото пространство-време не било нищо повече от лист хартия. Представи си каква сила! Те можели да сгънат самото пространство в гигантски мащаб. Ние не знаем по какъв начин са направили това.

При тези думи аз избухнах.

— Не е възможно — казах раздразнено. — В това няма смисъл. Гравитацията е функция на материята — всяка материя я притежава.

Което, естествено, е истина, скъпи камъко. Дори за теб! Гравитацията на по-големите камъни, камъни като планетите, е много по-голяма, но дори ти, въпреки че си толкова малък, също притежаваш мъничко гравитационно поле.

Агифо-3-акка поклати глава, оголвайки отново зъбите си по своя смущаващ начин:

— Не е така — каза той. — Гравитацията не е притежание на материята.

— Глупости! — казах аз. — Глупости!

— Съществуват и други гравитационни ефекти — каза той. — Ускорението например. Създай достатъчно голямо ускорение и ще получиш гравитация. Очевидно Просеката е трети начин за създаване на гравитационен ефект. Ние просто не разбираме как, засега.

Аз погледнах нещата от друг ъгъл.

— Това образувание е било познато на човечеството в продължение на хиляди години — казах аз. — То е най-известната особеност на космическото пътуване, нещо, което космическите пътници е трябвало да заобикалят. Било е изследвано! Поколения от хора са го изучавали!

Признавам, че не бях много наясно с детайлите, но въпреки това бях непреклонен.

— Не може да има никаква мистерия.

Агифо-3-акка кимна.

— Вярно е, че е подробно изследвана — съгласи се той. — Но няма много нещо за изследване. Ние не можем да стигнем до „дъното“ на Просеката, можем да я наблюдаваме само от разстояние.

— Черна дупка — казах аз. — Една черна стена…

— Да, в известен смисъл. Но не напълно. Например, ако в черната дупка попадне материя, тя просто прави дупката по-голяма и усилва гравитационното притегляне. Когато в Просеката попадне прекалено много материя — в тази черна Просека — тя противодейства на механизма, който я поддържа. По някакъв начин, не знам какъв. В двата й края, там където Просеката изчезва в Гьола и в Купа, прахът и газовете просто са я разсеяли, тя е престанала да съществува.

Той спря, за да помисли малко и после продължи.

— Освен това тя е прекъсната. Изглежда, че когато е била… създадена, Просеката е представлявала нещо цялостно. Може именно тя да е била причината за образуването на тази ивица високоскоростно пространство — тъй като ние се движим със скоростите, с които го правим само защото се намираме във високоскоростно пространство и аз съм сигурен, че този отрязък от него се е отворил в галактическия ръкав като страничен ефект от построяването на Просеката. Но това е трудно за доказване. Обаче е сигурно, че с течение на времето, със завъртането на Галактиката, Просеката е променила мястото си по отношение на всичко останало. И сега тя се състои от две части, а не от една.

— Какво я е прекъснало? — попитах аз, заинтригуван въпреки нежеланието си.

— Кой би могъл да каже? Възможно е в нея да е паднало нещо с достатъчно голяма маса — черна дупка например. Може да е функционирала зле в средата. Кой би могъл да каже?

— Да е функционирала зле — повторих аз. — Казваш го, сякаш е някакво устройство.

Очите му проблеснаха към мен.

— Може би — каза той. — Кой би могъл да каже?

Един ден той ме изведе навън, за да я видя отблизо. Двамата слязохме в един от многобройните хангари в неговия странен, подобен на крепост кораб и се качихме в една от прозрачните совалки. Тя залъкатуши напред, плъзна се по улея и излезе навън през сфинктера на хангара. Совалката представляваше една малка кабина, в която имаше място само за нас двамата. Агифо-3-акка седеше с лице напред, а аз — с лице назад. Видях как сфинктерът се затвори зад нас с избухване на фойерверки от ледени висулки и тънки струйки газове.

— Не съм виждал такъв дизайн на совалка — казах през рамо на Агифо-3-акка. — Тя е напълно прозрачна. Дори работещите части са прозрачни.

Агифо-3-акка не каза нищо, така че бях принуден да повторя цялото изречение, за да изтръгна отговор. Тогава той каза:

— Да.

В продължение на повече от тридесет часа ние летяхме със субсветлинна, но въпреки това много висока скорост. За останалите хора от т’Т изминаха много месеци. През повечето време аз спях, а в малкото случаи, в които бях буден, се опитвах да въвлека в разговор Агифо-3-акка. Зададох му много въпроси, стараейки се (тъй като директното питане за културата на Уиа беше посрещано с мълчание) да подходя към темата заобиколно.

— Женен ли си, Агифо-3-акка? Уиа практикуват ли вземането на партньори?

Нищо.

— Чух, че го правели. Някога четох една поема от около четиридесет хиляди страници, в която се говореше най-вече за вземането и даването в брак при Уиа.

Нищо.

По-късно опитах пак:

— Може би имаш деца?

След това:

— Някога убивал ли си някого? Знам, че сред Уиа има войни.

Последното, несъмнено, беше по-близо до темата, която ме интересуваше, но Агифо-3-акка пак не каза нищо.

— Намирам го за странно — казах аз. — Онзи ден беше толкова словоохотлив на тема Просеката, а сега не казваш абсолютно нищо.

— Просеката — каза Агифо-3-акка със своя тътнещ глас — е моят живот сега. Другите неща, за които питаш, не са вече част от моя живот. Аз не съм вече част от Уиа.

Замълчах си, но не му повярвах. Хайде бе, не бил вече част от Уиа! Но не успях да го накарам да проговори пак, така че се облегнах назад и заспах.

Агифо-3-акка ме събуди.

— Пристигнахме ли вече? — попитах го аз.

— Достатъчно близо, за да направим непосредствено, а не виртуално увеличение — каза Агифо-3-акка. Това, преди всичко друго, беше целта на пътуването.

Прозрачната шушулка, в която се намирахме, стана матово-млечна и после отново изсветля — интелигентното стъкло увеличаваше обектите, които се намираха около нас. Видяхме едно светло петно с пухкава опашка. Това беше звезда, от която се източваше нишка нажежени газове, всмуквани от Гравитационната просека. Петното светлина се намираше близо до главата на Агифо-3-акка, а бялата опашка се простираше над мен.

— Онова там — каза Агифо-3-акка с тон, в който усетих (като се имат предвид все пак различията в културите) едно почти религиозно благоговение — е звездата Бамк. Тя няма планети и е обикновена средно голяма звезда, която вероятно е произлязла от Гьола преди милион или милион и половина години. Оттогава тя блуждае, прекосила е далечни простори и сега пътят й се пресича с Просеката, която също е прекосила далечни простори. Звездата минава твърде близо край нея, така че външната й обвивка от свръхнажежени газове ще бъде всмукана.

Самата Просека беше невидима, освен на мястото, където газовете, излизащи от звездата Бамк, леко се разстилаха, преди да изчезнат. Аз се учудих на името: Бамк не звучеше като дума на глисѐ. Дали Уиа бяха направили звездна карта на цялото т’Т пространство? Дали имаха имена за всички наши системи и звезди, дори за толкова незначителни като това средно голямо и безпланетно небесно тяло пред нас?

— Просеката — казах аз — е повече или по-малко невидима за човешкото око.

— Да — отвърна Агифо-3-акка с възможно най-голямото въодушевление, което неговият печален маниер можеше да изрази. — Ако ми позволиш…

Екранът се промени. Синьовиолетова ивица цвят пресече прозрачността на кабината.

— Това е вид увеличение на образа — обясни той. Забелязах, че звездата Бамк се бе променила от бяло до деликатно бледосиньо, ефирно като зимното небе на Терне.

— То регистрира относителния гравитационен интензитет. Ако погледнеш отблизо, точката, в която опашката на Бамк пресича Просеката е черна — на практика това е безкрайно силно гравитационно притегляне, каквото обикновено може да се открие в една черна дупка.

— В такъв случай не трябва ли цялата Просека да е черна?

— Не е точно така. Би трябвало да има — всъщност има — една нишка на абсолютен гравитационен интензитет, която минава точно през средата й, но тъй като нашите наблюдения стигат до хоризонта на събитието[3], ние не можем да я видим. Ето защо тук е моят любим наблюдателен пункт, понеже потокът материя, който изтича от Бамк, отмества малко назад хоризонта на събитието, един вид, подобно на устни, които се разтварят, за да позволят на храната да влезе.

— Храната ли?

— Просто една ексцентрична метафора.

— Бамк ще бъде ли погълната?

— Да — Агифо-3-акка отговори така, сякаш бях задал нелеп въпрос. — Разбира се.

— И това ще окаже ефект върху Просеката, може би ще я прекъсне на друго място?

Агифо-3-акка изсумтя — това беше първият път, когато го чух да издава този звук.

— Не. За това е нужно много повече от масата на една малка звезда. Един милион Бамкове не биха разрушили Просеката.

— И все пак нещо я е прекъснало в средата — изтъкнах аз.

Той не ми отговори и вместо това започна да ми показва различните увеличения, които можеше да прави неговата совалка. Просеката се появи оцветена в червено, после в зелено, като дъга с преливащи се цветове, като мрежа от линии, като гора от тирета, подобни на железни стърготини в магнитно поле. Скоро аз се отегчих, но Агифо-3-акка така се беше захласнал по обекта на своя живот, че не спираше да показва.

Най-после той обърна совалката и тръгна за дома. Аз пак заспах и се събудих, гледайки право в черните глъбини на Космоса.

Спиш толкова много, каза моето ИИ.

— О — казах аз на глас, след което осъзнавайки близостта на Агифо-3-акка, казах наум:

— Учуден съм, че те чувам.

Защо?

— Минаха дни в тишина. И сега пак говориш.

Исках да видя феномена.

— Просеката ли? Защо?

Тя е нещо омагьосващо.

— Искаше да видиш Просеката? Защо?

Просто защото.

— И сега като я видя, какво?

Съвсем за кратко настъпи тишина, така че аз казах наум:

— Ти си странно същество. Защо се интересуваш от нещо като Гравитационната просека?

Странно същество, повтори ИИ-то. То звучеше почти развеселено.

— Казах ти, не те разбирам.

Аз съм лесно за разбиране. Не, то направи пауза, не, ти си прав. Аз съм много трудно за разбиране.

— Тогава ми обясни себе си.

Когато свършиш това, което се съгласи да направиш.

Разговорът за мен се вкисна и за известно време аз бях сърдит. Но ИИ-то не се предаде.

Когато се върнеш на кораба на Агифо-3-акка, трябва да отвориш инфочипа, който взе от Нарцисус. Ще ти кажа как.

— И какво ще открия, като го отворя?

Когато го отвориш, каза то, тогава ще разбереш.

— ИИ, защо си играеш с мен? Аз наистина не те разбирам. Да не си някое от изобретенията на Агифо-3-акка? Или си той, — добавих аз и се извърнах на седалката, за да се втренча в тила на Уиа, — или по-скоро си един приемник, посредством който той говори с мен? Така ли е? Хей? — (Аз мислех усилено, натъртвайки думите наум). — Хей! Обърни се и ме погледни ти, Уиа!

Нищо.

Умът ти не може да седи спокойно на едно място, каза ИИ-то.

— Уморен съм, отвърнах аз и скръстих ръце.

Твоята умора отива много надълбоко.

— Ти да не би да си психиатър, — троснах се аз на глас.

От Агифо-3-акка не се чу отговор. ИИ-то не ме сгълча, че говорех високо. Аз изсумтях и затворих очи.

— Изобщо не те разбирам, — казах наум.

Аз съм модерно т’Т ИИ — от ново поколение. Базисната ми идентичност е посята в програма, базирана на фрактали, така че ако — когато — съм увредено до непоправимо състояние, например, при междузвездно пътуване, аз съм в състояние да се рестартирам и да се изградя отново.

— Не ти вярвам — казах високо аз. Тъй като Агифо-3-акка не реагираше и тъй като аз бях наполовина убеден, че ИИ-то е вид трансмисионно устройство, чрез което той контактуваше с мен телепатично, нямаше особен смисъл да говоря тихо.

Аз съм устройство за свръзка, каза ИИ-то, като че ли наистина четеше в ума ми, семената на което бяха инфилтрирани в твоя затвор от Агифо-3-акка, и което той използва оттогава, за да се свързва с теб.

— Ха! — казах аз, май доста високо. — Знаех си.

Аз съм, продължи ИИ-то, плод на твоето въображение, една фикция, посредством която болното ти съзнание говори само̀ на себе си и само̀ се убеждава, че лошите му инстинкти не са му присъщи. Ти си първият психопат и шизофреник, който разделя личността си по този начин.

Не отговорих нищо.

Аз съм каквото съм, каза ИИ-то, след което потъна в мълчание през останалата част от пътуването до кораба на Агифо-3-акка.

[1] На глисѐ думите weis и wiese означават „чувство за хумор, находчивост, усет за точния момент“. ↑

[2] В оригиналния текст погрешното произнасяне е точно обратното на превода тук: думата на глисѐ за „хартия“ е хартея (като нейната употреба е много рядка). Ае по невнимание произнася малко познатата дума по древния начин. ↑

[3] Хоризонт на събитието — границата на черната дупка, където скоростта на откъсване се изравнява с гравитационното привличане — Бел.пр. ↑

3-ти ден

Камъко. Камъко, камъко.

Нямаше място за повече отлагане. Същият онзи ден след завръщането от експедицията до Просеката, аз казах на Агифо-3-акка, че моите работодатели, както и неговите (при тези думи му намигнах, но той остана невъзмутим) са ми дали един инфочип и че искам да го отворя.

— В кораба ми има много стаи — каза той, — с капацитет за разчитане на информационни чипове. Просто го покажи на някоя стена-рецептор.

Аз се понесох към една отдалечена част на огромната постройка, като вървях бавно и в мрачно настроение.

Само влошаваш нещата, изказа мнение ИИ-то, като ги протакаш по този начин.

— Я млъквай — казах аз на глас, но без особено чувство.

Най-после намерих една тиха стая, боядисана в зелено, с таван, оформен като свод и с леко флуоресциращи стени. Стаята беше голяма около десет квадрата. В средата беше поставена маса, която стигаше почти до брадичката ми. Върху масата и около нея нямаше нищо. Стените на стаята бяха покрити с грапавини от самия строителен материал, който създаваше някакъв барелефен ефект.

Аз извадих инфочипа от джоба си и само го показах на стената. В малкия предмет се чу отчетливо кликване и стените засветиха.

Сбогом, каза ИИ-то.

— Какво?

Ти повече нямаш нужда от мен.

— Тръгваш ли си?

Да. Този чип ще ти каже всичко необходимо.

— Но — казах аз, внезапно стреснат и малко уплашен, че моето ИИ щеше да ме напусне след всичкото това време. Скъпи камъко, това нелогично ли ти звучи? Аз мразех гласа му, на моменти бях убеден, че то е признак за собствената ми лудост, бях готов да разбия главата си, за да го измъкна оттам. Но при ненадейното съобщение, че си тръгва, почувствах в себе си празнота.

— Не си отивай — казах аз.

Много затрогващо! Но ти повече нямаш нужда от мен.

— Трябва да останеш, за да ме надзираваш — изтъкнах аз. — Мога да реша да се откажа от поръчката.

Няма.

— Откъде си толкова сигурно?

Вече те познаваме достатъчно добре. Бях толкова зашеметен от съобщението на ИИ-то, че дори не го предизвиках заради употребата на множественото число. Освен това сделката си остава. Ако не свършиш твоята част от нея, пак ще отидеш право в затвора. Така че нямаш нужда от мен.

— Но аз не искам да си тръгваш.

Виж — то насочи очите ми, като подръпна мускулите около тях. Във въздуха пред мен се оформяше една фигура. Това е една доста старомодна холограма. Ще са й нужни няколко секунди, за да се сглоби. Но след това ще трябва да й посветиш цялото си внимание.

Аз се взрях в призрачната форма, която за миг се набразди от бели интерферентни линии. После цветът стана равен и сив.

— ИИ — казах аз, — не можеш да си тръгнеш. Ти обеща да ми обясниш всичко, когато престъплението… когато работата е свършена.

Ти и без друго казваш, че знаеш кой стои зад мисията, отговори то. В думите му прозвуча известна веселост.

— Ами знам, че са Уиа — казах аз, отстъпвайки. — И смятам, че е свързано с нападение. Но не знам подробностите! Ти обеща да ми обясниш подробностите! Защо този свят, защо трябва да се унищожи целия този живот!

Ще си получиш обяснението, каза успокояващо ИИ-то. Сивата фигура започваше да фокусира чертите на лицето — те сякаш изплаваха отвътре някъде много дълбоко в главата й и заставаха неподвижно на повърхността на лицето. Ако завършиш успешно мисията си. Обещавам.

— Мислех, че ти ще ми обясниш всичко.

Има ли значение?

— Толкова много смърт — казах аз, опитвайки се да предизвикам дискусия, но вече усещах безтелесните спазми вътре в черепа си. То си тръгваше, напускаше ме.

— Къде отиваш? — попитах аз настойчиво. — Не можеш ли поне да ми кажеш къде отиваш?

Никъде, каза то. Навсякъде. Има ли значение?

И вече го нямаше. От холограмата се чу бръмчене. Сега тя имаше лице и гледаше право в мен.

4-ти ден

Скъпи камъко,

Все повече се приближаваме до момента — до онзи момент. Аз изобщо не изгарям от нетърпение да се приближа до него. Аз не…

Скъпи камъко. Скъпи, скъпи камъко.

Първо ще ти разкажа за холограмата. Тя беше на леко слаб мъж със среден ръст. Отначало кожата й беше сива, което й придаваше телесен вид, но когато нещото заговори, цветът започна да прелива в розовочервено.

Първите й думи бяха:

— Какво си се втренчил, да те вземат мътните[1]?

Не можах да измисля отговор на това, така че казах:

— Ти си холограма.

— Холограма? — отговори тя някак оскърбено. Гласът беше скърцащ, със стържеща основа от бял звук.

— Холограма? А ти не си ли?

— Не — отвърнах аз почти кротко.

— Нима? Естествено, че съм холограма. Естествено, че съм холограма. Ти какво искаш? Ти какво искаш? Това Нарцисус Тупорилов ли е?

— Не — казах аз. — Това е кораб, някъде край Гьола.

— Гьола? — Лицето на холограмата се сгърчи подобно на длан, свиваща се в юмрук. — Аха. Как ти е името?

Аз казах името си.

— А как е твоето?

— Аз съм холограма — отговори тя. — Ние нямаме имена, както знаеш. Тази форма принадлежи на мъж на име Таг-маттео. Ако ти е по-удобно, наричай ме така. Но аз не съм тук, за да ти създавам удобства. Ама че си грозен.

— Знам — казах аз. — Нямам дотТек в тялото си и много остарях. Имам и белези.

— ДотТек — каза холограмата. — Извинявай, докато аз… малко е трудно да се нагодя. Някои от компресиращите устройства са — как би го казал, нееластични. Трябва ми малко време, за да декомпресирам данните.

— Колкото ти е нужно.

Около образа се образува някаква мъгла, която се разпадна в насочени надолу резки. Трябваше ми само миг да ги разпозная като дъжд.

— Твоята програма — попитах аз — … вали ли?

Образът на Таг-маттео погледна нагоре и сякаш едва сега забеляза пороя, въпреки че имитациите на капките съвсем явно отскачаха от неговите глава и лице-имитация.

— Така изглежда — каза той.

Зачудих се дали да разпитвам още за странното явление, но прецених, че е по-добре да си мълча.

— Хмм — каза Таг-маттео. — Дъжд. Всичко това са светлинни модели. Сега, за какво точно ти трябвам?

— За какво ми трябваш ли?

— Аз питам.

Не знаех какво да отговоря.

— Какво можеш да правиш? — попитах аз.

— Не бъди глупав! Да не си глупав?

— Не!

— Тогава кажи за какво ти трябвам.

— Това е… странно — казах аз. Образът се държеше толкова сърдито, че започвах да се тревожа. Аз съм възпитан да се държа учтиво във всякакви ситуации и това е едно кредо, което вярвам, камъко, че ме е ръководило през целия ми живот. Но тази холограма, изглежда, нарочно искаше да бъде груба с мен. Не можех да разбера защо.

— Странно — каза холограмата. Светлинният дъжд беше спрял и сега кожата й блестеше жълта, сякаш огрята от ярка слънчева светлина.

— Какво…? — започнах въпроса си аз. След което добавих: — Какво правиш?

— Разопаковам се. Бях в едно много малко място, в информационен носител. Съдържам голямо количество информация, която беше фрактално компресирана и архивирана. Тя не може да изскочи наведнъж, нали така. Ще ми кажеш ли за какво ти трябвам или да се връщам обратно в чипа?

— Аз те намерих на Нарцисус — казах аз.

— Разбираемо — веднага отговори тя, почти хапливо. — Таг-маттео ме остави там.

— Бях насочен да те намеря от… от нещо. Някого. Те ми казаха, че ти ще ми помогнеш в… нещо, което трябва да направя.

— Какво нещо?

Тя звучеше толкова сърдито, че аз не посмях да й разкрия естеството на мисията си. Едно масово убийство не е нещо, което лесно можеш да си признаеш. Но тя започна да ме ръчка:

— Какво? Какво? Какво?

— Трябва да избия населението на един свят — казах аз.

— Много добре — отвърна делово холограмата. — Аз мога да ти помогна.

Отворих уста и отново я затворих.

— Можеш ли?

— Разбира се.

— И това не те притеснява?

— Какво?

— Това, което казах току-що. Убийството на шейсет милиона души?

— Не ми е работа да се притеснявам за такива работи. Не ми е в природата. Защо? — добави тя, поглеждайки ме почти лукаво. — Теб притеснява ли те?

— Ти — попитах аз, след една пауза, — програмирана ли си да бъдеш толкова… нападателна?

— Не — каза тя, — не съм.

Аз изчаках за още обяснение, но понеже такова изглежда нямаше да има, попитах:

— Ти ИИ ли си?

— Най-определено не съм ИИ — отвърна тя, като че ли бях казал нещо обидно. — Аз съм просто данни и няколко обработващи програми, които да подпомогнат тяхното разчитане. Аз не съм интелект. Тази конструкция е… е, добре, всъщност няма значение. Предпочиташ ли различен интерфейс? Чувствай се свободен да въведеш какъвто искаш. За мен е без значение.

— Все ми е едно — казах аз. — Какви по-точно данни си ти?

— Данни — отговори конструкцията с явна усмивка, — отнасящи се до Гравитационната просека.

Всъщност, скъпи камъко, тя съдържаше много повече данни. Данни, които се отнасяха до живота на Таг-маттео, човекът, по който бе моделиран нейният интерфейс, както и база общи енциклопедични данни за познанието на т’Т. По всичко личеше, че Таг-маттео беше живял богат и разнообразен живот, преди да бъде завладян от мисълта за Просеката.

— Понякога става така — каза холограмата, все едно че си приказвахме. — В т’Т пространството има около дузина големи загадки — имам предвид, наистина големи, досадни загадки, нали така? Те са разбрани дотолкова, доколкото е възможно — всичко, което може да се знае за тях, се знае. Имам предвид на ниво данни. Но понякога хората добиват убеждението, че могат да ги разберат по-добре. Таг-маттео мислеше така за Просеката и я изучаваше — в продължение на цели тридесет и пет години, с две години прекъсване в средата. И най-хубавото нещо е, че той наистина започна да я разбира по-добре.

— Какво искаш да кажеш?

— Той придоби достъп до знания, до които никой друг от т’Т никога не е успявал да се доближи.

— И как го направи? Искам да кажа, хората са изучавали Просеката в продължение на хилядолетия. По какъв начин той е надскочил тези изследвания само за няколко десетилетия?

Холограмата доби загадъчно изражение.

— Беше подпомогнат.

— Подпомогнат? От кого?

Загадъчното изражение изчезна.

— Не знам.

— Мислех че е въвел в теб всичко, което е знаел?

— Той също не знаеше кой му помага.

В този момент, както седях облегнат на зелената стена на стаята, аз се сетих за Агифо-3-акка, който се намираше някъде далеч под мен в огромния кораб. Възможно ли беше той да бе донесъл някакво друго, Уиа знание, което се отнасяше до случая? Той ли беше неизвестният помагач?

— Агифо-3-акка на когото принадлежи този кораб — казах аз, — също е изучавал Просеката.

— Наистина ли? — каза холограмата.

— Да. Той твърди, че тя е създадена от чужда цивилизация.

Холограмата издаде стържещ, подигравателен звук.

— Абсурд — каза тя. — Няма такова нещо като чужда цивилизация.

— Но Таг-маттео — казах аз — е разгадал Просеката, нали?

— Не бих казал. Не я е разгадал напълно. Но я разгада в по-голяма степен от останалите хора.

— И това, което той е разгадал…

— … съм аз, така да се каже. Аз съм това, което той знаеше.

Помислих малко върху това.

— И ти можеш да ми помогнеш в… в това, което трябва да направя?

— Да — каза холограмата, усмихвайки се широко. — Ами, да.

[1] В глисѐ рядко се употребяват ругатни и неприлични изрази и превеждането им винаги е мъчна работа. В този случай преводачът нарочно е използвал архаизъм, за да възпроизведе ефекта на тяхната необичайност. ↑

5-ти ден

Камъко,

С инфочипа в джоба си аз слязох долу при Агифо-3-акка. Той ме погледна, но изражението му остана невъзмутимо. Аз не успях да прикрия съвсем чувството на превъзходство, което ме бе обзело — в края на краищата, разполагах с данни, които можеха да дадат отговор на много въпроси за Просеката, обсебила по-голямата част от съзнателния му живот. (Освен ако, чудех се в себе си, освен ако Агифо-3-акка не знаеше повече, отколкото даваше да се разбере).

— Плодотворно ли беше твоето занимание? — попита той.

— Много — отвърнах аз. — Сега ще тръгвам. Ще ми помогнеш ли? Имам нужда от стандартен инфочип. Трябва да пътувам и да си построя кораб за крайната дестинация.

Агифо-3-акка кимна.

И така, скъпи камъко, и така. Ето че стигаме до решителния момент. Да, високият Уиа ме последва долу в хангара. Да, той ми даде нужния инфочип и ми помогна да приготвя една Жип-раница. Неговото лице беше последното нещо, което видях, преди пяната да ме покрие и ето че бях отново в мрака, усещайки накланянето, когато той ме тласна към сфинктера-изход. Аз се понесох в Космоса. Носех се и след това скоростта нарасна — отначало бавно, поради близостта на Гьола, после по-бързо. Отлетях за Колар.

Тежи ми. Тежи ми това нещо — също както тежиш ти, скъпи камъко. Игра на думи с теглото. Сега стигаме до истински лошите неща, които направих.

Колар

1-ви ден

Скъпи камъко,

Знам, че мина време, откакто говорих с теб за последен път. Но никак не изгарям от нетърпение да стигна до тази част от историята, никак. Странно е, че ми е толкова трудно да я разкажа. Можех да започна с нея, нали, да я приключа още в началото. Но сега, след всичко, което разказах на теб, а чрез теб и на моите невидими слушатели (здравей!, знам, че си там), ми хрумва, че то е само един сложен начин да избегна тази част. Тази част.

Всъщност не разбирам защо тя ме затруднява толкова. Ще ти я кажа възможно най-бързо и без да я усложнявам. Трябва да приключа с нея, така ще е най-добре — наистина — именно такова беше моето намерение, когато си сложих Жип-раницата и потеглих в Космоса. Исках престъплението да е останало зад мен, за да мога да продължа нататък.

Съгласно условията на сделката, които ИИ-то беше споменало в самото начало, трябваше да бъдат унищожени всички хора, но не и света като цяло. С пристигането си в системата аз влязох в орбита около планета, която беше разположена до съседната на Колар планета — един гигант, опасан от великолепни рубиненоцветни пръстени. Там аз увиснах в пространството, повече или по-малко несъзнаващ, все още спящ и в състояние на полутранс, докато моят стандартен инфочип (не специализираният чип на Таг-маттео) си изрови дупка в пяната ми и отлетя до най-близките суровини — прахообразните и водни частици от системата пръстени. Той събра малко количество от тях и използва преобразуваната материя, за да събере повече. Това на свой ред беше използвано за точното възпроизвеждане на редица строителни машини, като нито една от тях не беше много голяма — всички бяха съвсем стандартни. Това неизбежно беше бавна и изискваща време операция. Но пътешествениците до нови системи (или както в моя случай пътници, които не искаха да преминават през орбиталите), нямаха друг избор, освен да ги използват. Аз лежах свит в пяната, докато цялата тази дейност протичаше около мен. От извлечените въглерод и желязо, машините моделираха помещение, голямо десет на десет на десет метра. Когато всичко беше готово, няколко от тези строителни машини се сглобиха в по-големи и започнаха да направляват обвитото ми в твърда пяна тяло през Космоса и в помещението. После те запечатаха хангара и го прочистиха. От замръзналата вода беше отделен кислород, който те вдухаха във вътрешността на помещението, а в същото време други машини изградиха основната захранваща мрежа. Пяната ми беше подложена на сравнително бавно разяждане до момента, в който бях в състояние да извадя ръка и сам да махам буците от тялото си като пиле, което се излюпва от яйцето си.

Но аз нарочно се бавя тук, нали? Мой скъпи камъко, твоето търпение е лош пример за мен. Вече твърдо съм решил: трябва да бъда нетърпелив в разказването на своята история.

Сам довърших изграждането на камерата и машините започнаха да й поставят още една обвивка. Но аз не ги изчаках, а използвах новата мрежа, за да отворя Таг-маттео. Холограмата се появи, капризна и размазана.

— Твоята машинария не е кой знае колко изискана — каза тя. — Едва си фокусирам образа.

— Извинявам се — отвърнах аз.

Тя се усмихна.

И така, камъко. Ето какво ми разясни невещественият образ на Таг-маттео.

Механизмът, посредством който съществуваше Гравитационната просека, а също така нейният произход, история и причината за прекъсването в средата, всички тези неща си оставаха загадка. Но се знаеше, че нейният висок гравитационен градиент не беше явление, свързано с масата. Вместо чрез формирането на акреционна маса, която да създава гравитация, Просеката беше образувана посредством съвсем малкото, но съгласувано действие на силните ядрени сили.

И така, аз взех един камък. Да, камък като теб. Взех няколко, откъсвайки ги от хилядолетната им орбита около гиганта с пръстените. Те бяха прости късове скала, парчета — вероятно — от луна, разрушена при сблъсък или пък изтрити до малки късчета от приливите и отливите на някое много по-голямо от тях тяло. Сега от това древно тяло беше останал само рояк миниатюрни скали, камъчета, камъни — много подобни на теб. Някои от тях бяха големи колкото ръката ми, а други — колкото главата ми. Аз взех една дузина. Едно, две, три — по-големи, четири, пет, шест — по-малки, от седем до дванадесет — не по-големи от връхчето на палец.

Холографският Таг-маттео се усмихваше ли, усмихваше.

Ние — аз — обвих всеки от тези камъни с мрежичка от жички със способност за нажежаване и прикрепих към всеки поотделно по един микропроцесор. После ги хвърлихме — един по един — по посока на планетата Колар. Микропроцесорите ги ускориха много бързо до една значителна част от скоростта на светлината и те се втурнаха към своите програмирани орбити около планетата. До този момент те не бяха забележителни с абсолютно нищо — още няколко парченца от стари светове, зрънца прах в мръсното обкръжение на Космоса. Когато стигнаха Колар, техните микропроцесори ги забавиха, така че те не бяха нищо друго, освен бавно движещи се камъчета, камъни като теб.

Чудил ли си се защо избрах теб за свой изповедник?

Шестте най-малки камъчета заеха позиции — уж случайни, но старателно програмирани — в близост до шестте орбитални платформи на този зает свят. Останалите влязоха в планетарни орбити с различни вектори, които опасваха огромния търбух на Колар, тръгвайки от тъмната страна по посока на ярката слънчева светлина на дневната страна и отначало. Те правеха една пълна обиколка за четиридесет минути.

Малките процесори си знаеха работата. Аз самият вече нагласях Жип-раницата и си слагах пяната (нескопосано, но това се прави трудно, когато си сам). Бях свършил това, за което бях дошъл и сега си тръгвах обратно. Машините изпуснаха въздуха от моето малко помещение и аз отново се намирах във вакуум, готов за обратното пътуване към кораба на Агифо-3-акка. Бях напуснал системата, преди нещо да започне да се случва. Да се случва…

Ето какво се случи. Микропроцесорите, прикрепени за всяко парче скала — не по-големи от прашинки върху камъните, задействаха нещата. Мрежичката от жички, която обвиваше като паяжина повърхността на всеки камък, предизвика имплозия, базирана на силните ядрени сили, която моментално сви материята на камъчетата в една математическа точка с краткотрайно гравитационно притегляне, чиято сила нарасна до безкрайност. Полученият резултат не беше толкова траен като Просеката (която е съществувала в продължение на десетки хилядолетия, а навярно и много повече). Но в този случай това не беше необходимо.

Шест от тези новосъздадени черни точки, тези интензивни гравитационни точки, се гушеха от външната страна на шестте орбитални платформи. Всяка от тези платформи — милиони метрични тонове метал, пластмаса и органична материя — колабира в един миг и бе смазана и въвлечена в абстрактните точки. Всички хора върху тях загинаха моментално.

Другите шест камъка се намираха в балансирана орбита, като всеки един беше разположен с огледална точност в диаметрално противоположната на друг камък точка. В мига, в който бяха разрушени орбиталите, тези малко по-големи парчета скала изчезнаха в абстрактните точки на безкрайна гравитация. Тъй като те се бяха движили в орбита с определена скорост, тяхната латерална скорост, както и присъствието на огледална точка на силна гравитация не им позволи да се затъркалят право към сърцето на планетата. Ако те бяха съществували достатъчно дълго време, щеше да се случи точно това: щяха да се устремят спираловидно навътре и щяха да се слеят в една абстрактна обща точка в самия център на света. Но те не просъществуваха достатъчно дълго време. Според изчисленията, предоставени от холограмата на Таг-маттео, те съществуваха малко по-малко от двадесет и една минути — време, определено от времето на всмукване на материята. Всъщност именно „реалният“ гравитационен ефект на същинската материя е този, който прекъсва квази-гравитационния ефект на съгласуваните силни ядрени сили. Веднъж след като тези шест точки бяха притеглили в себе си достатъчно материя — точно както другите шест камъка, които погълнаха цели орбитални платформи — те се разрушиха и се разнесоха.

Следователно в продължение на двадесет и една минути, тези шест точки на интензивна гравитация се въртяха безспирно около планетата Колар и траекторията им започна да се изкривява леко навътре. Но те съществуваха само толкова, колкото да загубят няколко десетки километри орбитална височина. Те отново се завъртяха половин орбита и после засмукаха, със сила, близка до безкрайност, обвивката от въздух около света. Започнаха да теглят атмосферата на Колар към себе си, към нищото. Засмукваха, докато всичкият въздух на онзи свят изчезна.

ДотТек е удивително средство, то може да запази живота при много обстоятелства. Може да запази живота дори в отсъствието на кислород за определено време. Но тя не може да прави това вечно. Човек има нужда от въздух, за да живее. Повечето от населението на света вероятно беше запратено в небето и унищожено от безпрецедентните, апокалиптични, поставящи края на света ветрове, причинени от моите малки камъни. Тези хора умряха по-рано. Други — в къщи или под земята — умряха по-късно, запазени в състояние на кома от дотТек толкова дълго, колкото беше в състояние да го направи.

Всички умряха. Което беше точно онова, което бях нает да сторя. Скъпи камъко, аз го направих.

2-ри ден

Скъпи камъко,

Докато летях към кораба на Агифо-3-акка, аз не мислех за онова, което бях сторил. В особения транс на свръхсветлинното пътуване аз изобщо не мислех кой знае колко. Всъщност не, не е вярно: мислех за начина, по който нещата се бяха подредили. Още откакто ме бяха извадили от звездата-затвор, аз непрестанно се бях чудил как щях да съумея да убия шестдесет милиона защитени от дотТек човешки същества. Всичките начини, за които се сещах, бяха недоизкусурени, невъзможни и безполезни. Тогава, насочван от моето ИИ, аз бях открил начин, който използваше резултатите от едно изследване на Просеката, продължило цял човешки живот. С полусънно и замъглено съзнание аз си мислех, че по някакво странно съвпадение корабът, който ми помогна след бягството от затвора и който ме чакаше, когато пристигнах в този район на пространството, също така участваше в едно продължило цял живот изследване на Просеката. Ето за какви неща си мислех аз.

Също така си мислех — с известно удовлетворение, — че ако обещанията на моето ИИ означаваха нещо, аз щях да получа отговорите, които желаех. Бях платил достатъчно тежка цена за това знание. По-точно хората от Колар, шестдесетте милиона души от Колар, бяха платили тежка цена. Мислех че най-малкото бях заслужил отговора.

Какво ли бяха почувствали те? Понякога съм се чудил за това, след като пристигнах тук с теб, скъпи камъко. Виждаш ли ей този белег? На това място разкъсах кожата си и си строших реброто — над сърцето. Ето виж, използвах теб като оръжие и си нанесох удар. Но само нараних гърдите и ръката си. Дори без дотТек е трудно да нараниш себе си. Разбираш ли, когато болката премине над определено ниво, желанието напуска ръката. Сега там има само белег.

Естествено хората тук (здравей, докторке!) ми предоставиха информация за Колар. Това беше в началото и аз не се запознах с нея, понеже смятах, че ще ме разстрои. Бях прав, естествено, тя наистина ме разстрои. Но след известно време отегчението ме завладя. Аз прочетох информацията и открих много неща за Колар. Това беше един предимно пасторален свят, скъпи камъко, отдаден на отглеждането на стотина вида тревисти и бамбукови растения. Жителите му бяха пасторални романтици и повечето спяха навън под звездите. И защо не? Климатът беше умерен, оста и ъгълът на въртене на планетата бяха нагласени така, че да намалят суровостта на зимата, а населението се беше подсилило с някои дотТек адаптации, за да не усеща студа. Те отглеждаха стада от лъвове и тигри, модифицирани зверове от митичното минало, чиито смъртоносни зъби и нараняващи нокти бяха премахнати. Коларианите имаха огромни стада от тези покорни и объркани зверове. Самите овчари пееха и пишеха стихове. Един благ народ. Разбира се, имаше и градове, понеже градовете са естествени за човешкия вид. Но в техните градове растеше трева, на всеки покрив пасеше животно, а повечето сгради бяха направени от бамбук. Една крехка матрица. Това ли беше причината, поради която светът беше избран за мишена? Колкото и жилави да бяха хората, инфрастуктурата беше много крехка. Макар че имаше също и много каменни къщи, много пещери, прокопани в планините, както и всичкото разнообразие и пъстрота на човешкото съществуване.

Какво ли бяха почувствали те?

Всеки път, когато мисля за това, си представям различни групи или отделни индивиди. Точно сега, докато говоря на теб, скъпи камъко, аз си мисля за една група от трима души. Кожата им е обрасла с лека вълна, което (според мен) е широкоразпространена адаптация срещу природните стихии. Единият от тях свири на дълга свирка от бамбук. По този начин те контролират козите-кучета — рунтави рогати животни, които събират стадото от тромави и беззъби хищници. А пък онзи там, високият пълен мъж, свири на бамбуковата си флейта мелодия, която сам е композирал. Козите-кучета издават пронизителни звуци, тичат наоколо и мушкат с глави изоставащите лъвове по бутовете, за да ги вкарат в стадото. Сега разшири малко полезрението си и ще можеш да видиш всичките четири хиляди хектара зелено поле с разлюлени треви. Тук горе, на върха на този хълм, едно кухо дърво — вид бамбук — е израсло на височина двадесет метра и диаметърът му е два метра. То е увенчано с корона от сметаненоцветни перести листа, а вътре е приспособено като място за живеене.

От върха можеш да обходиш с поглед целия пейзаж наоколо: плавните извивки на хълмовете, изящни като контурите на човешко тяло, зеленото на полята, синьото на небето. Самотния облак на зенита. Ето това е.

И не е имало никакво предупреждение — нито се е чуло някакво свистене във въздуха, нито е било видяно нещо. Огромният вятър е дошъл отникъде. Цък — като електрическо копче — един камък като теб, скъпи мой, колабира в математическа точка и целият въздух на света започва да се носи панически, да се раздира и устремява нагоре и надалеч. Тримата овчари нямат време да осъзнаят какво става. Те вече се носят във въздуха, всмукани заедно с изчезващата атмосфера. Но побеснелият въздух се носи напред-назад с пълна скорост, принуден от безусловната сила на гравитацията да се устреми нагоре и да се натика в една точка, не по-голяма от точица. Не по-голяма от точица и всъщност, ако трябва да кажем истината, безкрайно по-малка. Така че овчарят има само една мисъл, дори не мисъл, а фрагмент от мисъл, тъй като дори за нея няма време и тя е: „Къде ми е флейтата?“ — понеже вятърът я изскубва и я прави на пух и прах. Той прави същото и с човешкото същество, и за част от секундата го превръща в червена смес, от която не остава нищо. Всяка клетка от него е отнесена надалеч и нагоре от вятъра, който бележи края на света.

Да вземем някой друг: някой в избата на градската къща. Тя е долу, понеже долу има нещо, което й трябва — да речем бутилка ембър. Тя извръща власатата си глава, чувайки чудовищния шум на вятъра. Започва да се препъва нагоре по стълбите, защото иска да разбере какво става. Но къщата над нея се срутва от вихъра и на пътя й се стоварват развалини, точно когато земетресението я прекатурва и запокитва надолу. Тя се приземява на главата си и си счупва врата, но това не е толкова страшно, понеже нейната дотТек незабавно се заема да я възкреси: тя изолира мозъка й от раната и възможно най-бързо съединява гръбначния мозък и костите на врата. Тя отваря очите си и вижда купчината отломки, препречили пътя й. Но не може да диша, защото няма какво да се диша. ДотТек прави всичко по силите си, но тя няма да живее дълго. Тя получава съзнание за около час. (дотТек знае възможностите си, тя е интелигентна, но не може да разреши по-големия проблем. Обаче жената може, така че тя й предоставя възможност да опита.) Но когато става очевидно, че и тя се проваля и че тялото й грохва, дотТек отново я поставя в кома. Именно в това състояние, петдесет или сто часа по-късно, тя умира.

Или някой друг: в този свят има четири или пет по-големи планински вериги, които са надупчени като решето с пещери и обиталища. Когато вятърът започва, в тях има много хора. Някои биват откъснати от самите входове и отворите на пещерите, а други мощното стремително изтичане на въздуха подхвърля като топки за тенис из коридорите. Някои успяват да затворят вратата и да уловят скъпоценния въздух в стаята. Какви късметлии! Но какво могат да направят след това? Зад вратата им светът е една вледенена пустиня, повърхността му сега е лишена от въздух като отдавна мъртвата луна. Хора ще дойдат, но никой не може да дойде навреме. В малкото пространство на стаята има шестима души и те ще изразходят въздуха. Когато сериозността на положението става очевидна, се взема единодушно решение: те изискват от техните дотТек да ги поставят в кома, за да запазят въздуха. И така всички лежат на пода и сто или двеста часа по-късно умират.

Впоследствие се натъкнах на следната статистика (след малко ще обясня как): на Колар е имало 61 765 002 живи човешки същества в секундата преди мрежите от силни ядрени сили да бъдат активирани върху моите малки, обикалящи в орбита, камъни. От тях 52 798 650 умират веднага или за няколко минути, предимно в бурята на атмосферната турбуленция, предизвикана от моите устройства. Получава се разлика от 8 966 352 души. От тях 8 966 304 умират в период от време от един до триста часа, затворени като в капан в стаи и мазета, някои (изумително) дори на открито, но без да бъдат пометени от вихрите. Въпреки това, накрая всички те умират. Четиридесет и осем преживяват непосредствената катастрофа. Четиридесет и един от тях се намират в асансьорна кабина, която пътува от повърхността нагоре към орбита. Истински щастливци! По същото време се движат и други две асансьорни кабини. Първата тъкмо е щяла да влиза в док, когато просто била притеглена в точката-черна дупка, погълнала нейната орбитала. Другата се намирала близо до повърхността на планетата и била смазана от ветровете. Та тази единствена кабина се намирала в точната позиция, в която фаталното притегляне на колабиралата орбитала било компенсирано от огромното странично противодействие на атмосферната турбуленция. Кабината се разтресла и била изхвърлена в Космоса. Отначало траекторията й била наклонена остро към точката-черна дупка, създадена от орбитала, към който пътувала, но след това се насочила надалече в Космоса. Хората вътре разполагали с две хиляди часа въздух при нормални условия, както и с храна и вода. Те изпаднали в доброволна кома и месеци по-късно били прибрани от специален т’Т спасителен кораб. Освен тях имало и други седем оцелели и техните истории са най-забележителните. Шестима от тях се намирали дълбоко в моретата на Колар, снабдени с дихателни апарати и защитни костюми. По време на катастрофата хиляди такива плувци се гмуркали за развлечение из океаните и моретата на планетата, но всички те загинали, когато моретата закипяли и били всмукани след изчезващата в Космоса атмосфера. Тези шестима късметлии се намирали достатъчно надълбоко, заклещени сред подводните скали, благодарение на което били издърпани нагоре във въздуха. Те останали там в състояние на кома в своите костюми, докато на сцената се появили първите т’Т спасители. Единственият друг оцелял бил някакъв маниак на тема археология. Той бил построил в мазето си архаичен субсветлинен кораб и по време на катастрофата се намирал в него. Човекът запечатал люка и останал вътре в състояние на хибернация (неговата дотТек му помогнала да направи това) в продължение на месеци, докато спасителите пристигнали. Фактът, че те са били коматозни, което ще рече в сходно на смърт състояние, означаваше, че присъствието на тези седмина души не нарушаваше условията на сделката.

Всички тези седем индивиди помолили за незабавно преместване от мъртвия свят. Сред т’Т имало известна дискусия дали за планетата да бъде създадена нова атмосфера. Но се взело решение, повлияно отчасти от неколцината оцелели, че било по-подобаващо Колар да се остави като една лишена от въздух гробница, телата да бъдат оставени in situ, а светът — изоставен. Имало толкова много други светове в т’Т пространството, които да бъдат колонизирани.

Естествено моите работодатели знаели, че т’Т щели да постъпят именно по този начин. Те познавали т’Т.

Моите работодатели. Скъпи камъко, вече няколко пъти по време на разказа си употребявам тази фраза. Всъщност тя е твърде подвеждаща, както вече установих.

Аз пътувах обратно, забравил за всичко, което се беше случило и единствено във въображението си знаех, че състоянието на нещата щеше да бъде непременно такова. Аз все още пътувах обратно към кораба на Агифо-3-акка, когато т’Т узна какво се беше случило на Колар. В този свят не идваха много посетители, но когато все пак няколко души дошли, те открили, че няма орбитали, които да ги приберат. Нито един от тях не носел чип, за да построи собствен кораб, така че нямали друг избор, освен да отпътуват обратно. Нещо не било наред и екипи от т’Т започнали да пристигат.

Това било една мистерия. Нищо не подсказвало за естеството на катастрофата, унищожила света. Моите камъни, свити в гравитационно интензивни точки, се били разсеяли с вливането на материя в тях. Един час след активирането те просто престанали да съществуват.

Аз звуча почти горд от себе си, нали, мой скъпи камъко? Ами да, това беше сложен проблем, една поредица от технически трудности, които преодолях (с малко помощ) в много задоволителна степен. Не мислиш ли?

В библиотеката

1-ви ден

И така, скъпи камъко,

Намирах се отново в хангара на Агифо-3-акка и пяната се стичаше около мен. За малко останах да лежа там. Чувствах, че разтворителят прави нещо повече от това да ме почиства отвън, той някак ме чистеше и отвътре — искам да кажа, правеше ме чист в преносен смисъл.

Агифо-3-акка ми даде храна и питие и ме остави сам. Аз увих около себе си интелигентния плат и си поиграх с моделиращото копче, за да оформя нещо като пончо. Седях, ядох, пих. Най-странното беше, че правенето на тези прости неща сега ми вдъхваше една обновена енергия, едно чисто удоволствие. Мисълта, че толкова много хора никога нямаше да могат да се хранят отново, някак си ме караше да забелязвам сладостта на собствената си храна.

После заспах. Събудих се с чувството, че съм малко по-обикновен, малко по-малко съвършено чист. Помотах се из коридорите на кораба на Агифо-3-акка, докато се натъкнах на него в стаята му за молитви.

— Бих помолил — каза Агифо-3-акка, който беше коленичил пред своя Посечен Бог и сега бавно се изправи на крака, — да не ме безпокоиш тук.

— Свърших си работата — заявих аз. — Свърших онова, което моите работодатели — нашите — добавих аз многозначително — работодатели искаха.

Агифо-3-акка килна глава. Това, изглежда, означаваше: „Добре“.

Аз го погледнах.

— Ти чу ли вече?

— Да чуя какво?

Престореното му незнание не ме заблуди.

Аз му се усмихнах.

— Сигурно си доволен, че мисията ми приключи, че беше успешна.

— Нито едното, нито другото означават нещо за мен — отвърна той надменно.

Аз огледах малкото опушено светилище. Край стените бяха подредени триизмерни холографски изображения на неговия Посечен Бог — третина от тяло, пронизано с копие, лице в агония, дъга.

— Може би — предположих аз, — това място те кара да се чувстваш далече от другите неща.

— Сега, когато си завършил задачата си — каза той, — аз ще престана да получавам възнаграждения за твоя сметка. Предполагам, че ти ще отпътуваш и ние никога няма да се срещнем отново.

Враждебният му тон малко ме обърка, но тогава съобразих, че стореното от него и от народа му е в разрез с предписанията на онзи, недотам целокупен бог. Това го караше да се чувства неспокоен тук, в светилището. Може би се чувстваше виновен или пък просто не ме харесваше. Косата ми, неподдържана от дотТек, беше дълга и сплъстена, а кожата ми — мръсна и покрита с белези.

— Чу ли вече? — попитах аз.

Той поклати глава. Скъпи камъко, в това нямаше нищо необичайно. Наистина е възможно, макар и много рядко, да се изпращат съобщения със свръхсветлинна скорост. Но съобщението не е нищо друго, освен информационен модел, който лесно се поврежда в квантовата турбулентност на свръхсветлинното пътуване. Ако новините за моя успех наистина се разпространяваха из т’Т, най-сигурният начин за тяхното предаване щеше да е посредством куриер-човек, а Агифо-3-акка не посрещаше често посетители. Може би, разсъждавах аз, той просто беше доволен от моето завръщане, убеден, че съм сторил онова, което войнственият му народ бе поискал от мен.

Тогава го оставих и се заскитах пак из кораба.

Не съм сигурен какво точно очаквах. Беше ми обещано обяснение — идентичността (и по-важното) мотива на моите работодатели. Мисля че чаках да се появи отново ИИ-то — в края на краищата неговата мрежа си стоеше в главата ми. Но нищо не се случи. Аз ядях, спях, скитах се. Един или два пъти на ден се натъквах на Агифо-3-акка. Ясно беше, че сега той смята общия ни бизнес за приключен и се надява (без да го казва), че просто щях да си тръгна. Което и щях да направя, ако знаех къде искам да ида. Всичко изглеждаше някак недовършено.

Аз отидох в зелената стая и извиках холографското изображение на Таг-маттео, не съм сигурен защо. Сигурно съм смятал, че ще ми даде някои отговори. Но холограмата се държа враждебно и настояваше, че не е осведомена.

— Аз съм просто данни — повтаряше тя. — Данни и обработка. Аз не съм интелект, програмирана съм да давам отговори съгласно определени статични парадигми. Когато ми се зададе въпрос, аз мога да отговоря само с данни. Но въпросите, които ми задаваш сега, не провокират в мен смислен отговор.

Именно след това аз започнах да сънувам лошите сънища. Всъщност оттогава насам ги сънувам непрекъснато. Те не се появяват задължително всяка вечер, но са упорити. Събуждам се, целият плувнал в пот, изтощен, изпълнен с болка, ридаещ. Колко много мъртви! Толкова много!

Не се реших да си тръгна. Сега обаче, избягвах срещите с Агифо-3-акка, което беше лесно в огромния космически кораб. Започнах да изучавам информацията от файловете му, за да не мисля за мъката, която все по-силно напираше в мен.

Прекарах една седмица в библиотеката на кораба, като зареждах и четях файлове. Скъпи камъко, чувствах как тежестта на стореното постепенно се стоварва върху мен с всичка сила.

2-ри ден

Скъпи камъко,

Сега ще ти опиша набързо какво последва и те моля да гледаш на това като на кода[1] към целия низ от събития. След толкова смърти, още една щеше ли да означава много? Когато едно-единствено „едно“ се сравни с шестдесет милиона, статистически погледнато то е равно на нула.

Как точно да започна?

Според мен до настоящия разказ, дори най-великите умове в т’Т не са успели да сглобят цялата история. Като разказвам историята, аз правя услуга на човечеството.

Кръвта на Агифо-3-акка беше… Не, преди това.

Той се намираше в трапезарията, след като се беше нахранил, малко преди сън. Храната го беше направила ленив, но не съм сигурен, че бях взел това под внимание, когато дойдох да го видя. Щом спрях поглед върху него, моето единствено намерение беше да му задам някои въпроси.

— Трябва да ми обясниш — казах аз.

— Моля? — попита той със силен акцент на глисѐ.

— Трябва. Беше ми обещано обяснение.

— От кого?

— От моите работодатели. Обещаха ми обяснение за това, което трябваше да извърша. Защо трябваше да го извърша.

Известно време той ме гледаше спокойно.

— Не мога да ти предоставя такова обяснение.

— Предполагам — казах аз, като го обикалях внимателно и прехвърлях един метален прът от ръка в ръка, — предполагам, че е имало някакъв съвет от Уиа старейшини, някакъв военен кабинет, който е взел решението. Предполагам, че то е било част от по-голям план, план за война, за инвазия. Може би е имало за цел да отклони вниманието. Това е, което предполагам.

Агифо-3-акка не помръдваше, с очи, приковани върху металния прът. Бях го намерил в стаите, пълни със зарязани вещи, едно захвърлено парче метал, дълго около метър. Бях изострил единия му край с лазер и сега той можеше лесно да реже плът. Бях гол и тялото ми беше нашарено с червени знаци. Не помня защо направих това. Но по-важно беше да получа обяснение от Агиф.

— Допусках, че моето ИИ, в началото аз наистина го смятах за ИИ, но после предположих, че то е средство за комуникация, посредством което тези Уиа военни водачи, или може би ти, разговаряхте с мен. И ме използвахте, за да направя онова, от което се нуждаехте.

— ИИ — повтори Агифо-3-акка, като не откъсваше поглед от острието в ръцете ми. — Не разбирам за какво говориш — каза той.

— Ами естествено — отвърнах снизходително аз. — Но аз прегледах твоята база данни оттогава.

— Моите данни не са секретни — каза той.

— Може би е трябвало да ги направиш секретни — казах аз. — Аз смятах, че това е заговор на Уиа. Представях си широкомащабна инвазия, но такова нещо няма, нали?

Той поклати глава.

— От твоята база данни става ясно, че в продължение на шестдесет и седем години ти не си се свързвал с друг Уиа по какъвто и да е начин.

— Шестдесет и седем години — каза той. — Да.

— Исках да видя общата картина — обясних аз, прехвърляйки отново пръта от ръка в ръка. Той се сепна, когато направих това.

— Вярвах, че за едно голямо престъпление трябва да има голяма причина. Но такава няма, нали? Предполагах, че е бил някакъв план на Уиа, но не е. Сега разбирам. Бил си ти, нали? Бил си ти, просто само ти.

— Не разбирам за какво говориш — каза той.

— Обаче можеше да говориш в мозъка ми, когато си поискаш — забелязах аз. — Но ако имаш някакво друго обяснение, нека да го чуем.

Той ме гледаше втренчено.

— Докато скитах из кораба ти, аз се опитвах да разбера за какво ти беше нужно престъплението. Сега вече ще ми кажеш ли? Питам те за това с цялата учтивост, на която съм способен.

— Не разбирам за какво говориш — каза отново той.

— Много добре — отговорих аз. — Нека да ти кажа какво мисля. Мисля че има нещо общо с Гравитационната просека. Затова ме накара да използвам технология, свързана с Просеката — технология, която беше открил по време на проучванията си и която ми предостави — дегизирана като холограмата Таг-маттео — за да извърша убийството.

— Убийството — повтори като ехо Агиф. Начинът, по който го каза, съдържаше лек намек за въпрос.

— Може би умът ти се е деформирал през годините, в които си изучавал явлението или си искал да разшириш експеримента си. Това ли е?

Той бързо премести поглед от оръжието към лицето ми и когато осъзна, че очаквам отговор, той каза пак:

— Не разбирам за какво говориш.

— О, разбира се, че не — отвърнах саркастично аз. — Но знаеш ли какво мисля? Мисля че ти знаеш за какво говоря. Мисля че ти искаше да видиш какво щеше да се случи с живи същества, всмукани от тази странна гравитация. Ти вярваш, че нечовеците, които — според теб — са създали Просеката, след това са изчезнали в нея. Ти искаше да видиш какво ще се случи, когато една човешка популация премине в нея. Така мисля аз.

— Трябва да попитам — той започна да говори бавно, но аз го прекъснах.

— Но ти знаеше, че това ще да ги убие, нали! Ти знаеше, че те ще умрат. Повечето загинаха в атмосферата или се задушиха. Малцината, които се намираха в орбиталите, щяха да бъдат премазани при разрушаването на съоръженията. Никой не оцеля — ето защо ти искаше аз да го направя. Ти знаеше, че всички ще измрат, а твоите религиозни убеждения не ти позволяваха да извършиш престъплението. Ти убеди мен да го направя, да извърша твоето престъпление вместо теб. — В този миг аз се чувствах твърде разгорещен.

— Трябва да те попитам — започна отново той. Но това беше точката, в която загубих контрол. Изкрещях. Хвърлих се срещу него с наточеното острие и замахнах отривисто. Металът разряза дрехата и плътта на едната му ръка, понеже той внезапно я сложи пред себе си в жалък опит за самозащита. Но ударът ме извади от равновесие, аз се препънах напред и паднах болезнено на коленете си. Виейки от болка, Агифо-3-акка залитна и мина слепешката край мен. Докато успея да се изправя на крака, той беше излязъл и аз видях как изчезващите пешове на дрехата му бръснаха касата на вратата.

Започнах да вия. Исках смъртта му.

Хвърлих се към изхода и се блъснах с цялото си тяло в стената, оставяйки плитък отпечатък в металопластмасата. Изглежда координацията ми беше нарушена, защото когато профучах през вратата навън в коридора, крещейки толкова силно, че гърлото ме заболя, краката ми престанаха да ме слушат и аз се строполих на пода. Изпуснах оръжието си. Зашеметен, аз се опитах да се изправя, наведох се да вдигна острия метален прът и отново се подхлъзнах. В този миг осъзнах, че подът на коридора беше хлъзгав от кръвта на Агифо-3-акка. Под мен имаше огромна тъмна локва, а стената беше опръскана с кървави капчици и там, където се бях опрял, за да стана, се виждаше частично отпечатана длан.

Никога преди не бях виждал толкова много кръв, понеже дотТек не позволява обилно обезкървяване. Тогава в една дълбока и коварна част на своя ум, аз осъзнах, че Агифо-3-акка беше от онези Уиа, които изобщо не допускат дотТек в тялото си. Защото, скъпи камъко, има някои Уиа (не толкова стриктно съблюдаващи религията), които позволяват една основна форма нанотехнология в своя метаболизъм. Но има други (фанатично вярващите), които не допускат в себе си абсолютно никаква дотТек. Единствено продължителните пътувания с високи субсветлинни скорости бяха направили живота на Агиф дълъг като на човек от т’Т. Това означаваше, че за мен щеше да бъде лесно да го убия.

Паданията бяха изцедили малко от яростта ми и за да пришпоря едно подобаващо безумие, аз ревях по коридора:

— Ти ме накара да извърша твоето убийство, Уиа! Сега аз ще убия теб!

Аз се изправих по-внимателно и изтрих кръвта от пръта в ризата си. Интелигентната материя моментално се сви на топка и изхвърли мръсотията.

— Агифо-3-акка! — крещях аз, трополейки по коридора и размахвайки пръта над главата си. Оръжието стържеше и изкарваше искри от металния покрив.

В края на коридора открих, че от моята плячка няма и следа. Нещо повече, следата от кръв прекъсваше. Може би Агиф беше успял да спре кървенето, увивайки дрехата си около раната. Но така или иначе, без следата от кръв, аз не знаех накъде да вървя. Изкрещях, цапардосах стената със сабята си и като затрополих по-нататък, се изкачих по един наклон и преминах слепешката през няколко стаи.

— Трябва да умилостивиш онези, чиято смърт причини — крещях силно аз. — Не се крий, Агифо-3-акка! Знаеш, че си отговорен. Ти ме накара да извърша убийството. Ти си истинският убиец, не аз.

Прекосих бързо шест стаи, но не открих нищо. После ми хрумна, че той може би се опитва да напусне кораба. Любопитно е, че никога не ми мина през ум, че може да се въоръжи и да ми се противопостави. Това някак не съответстваше на неговата природа. Помислих си мрачно, че ако той беше способен да направи това, едва ли щеше да има нужда от мен за мръсната работа.

Втурнах се обратно по наклона и надолу по спираловидния коридор, който водеше към хангара в основата на неговия огромен и неустойчив космически кораб.

— Кръв за кръв! — изкрещях аз. — Смърт за смърт! Твоята смърт за шейсетте милиона!

Бях толкова сигурен, че ще го открия в хангара, че преди да вляза, аз изкрещях:

— Агиф, знам, че си вътре. Приготви се да умреш! Сега!

И влетях вътре с крясъци и насочена сабя.

Той беше там, наполовина покрит с пяна. Тя продължаваше да се процежда от Жип-раницата и бавно да го поглъща. Изцапаната с червени петна връхна дреха беше хвърлена на пода и от наранената му ръка течеше кръв. Тя беше обагрила сметаненобялата пяна с ивици, розови като облаци при залез слънце. Пяната беше стигнала до средата на гърдите и до коленете му, ръцете му бяха почти покрити, но мишницата точно под рамото беше открита и цялата мокра от кръв. Видях раната, един доста дълбок разрез, от който тя пулсираше кръвта. Тогава видях и лицето му — съвсем бяло, с леко отворена уста, а очите му бяха два идеални кръга с по една черна точка в средата. Дишаше много тежко. Беше в ръцете ми.

Започнах да кашлям. Напрежението от тичането, както и раздразненото от всичките викове и крясъци гърло, бяха възбудили бронхите ми. Кашлях толкова силно, че се превих на две и трябваше да седна. За времето, за което кашлицата ми се успокои, Агиф беше три-четвърти покрит с пяна.

Аз се изправих, пристъпих към него и вдигнах сабята си, за да му отрежа главата. Не бях съвсем сигурен как щях да осъществя последния удар. Поех си дъх. Агиф гледаше право към мен, с широко отворени очи и очевидно треперещ от страх. Можех да видя страха в него. Беше заел позиция близо до отвора в пода на хангара, така че когато пяната го обгърнеше, щеше лесно да се катурне в него и да излезе през сфинктера в открития Космос. Скъпи камъко, аз спрях.

Това беше момент на избор. Ако Агиф беше останал в трапезарията или го бях срещнал в коридора, щях да го убия. Нямам никакви съмнения за това. Нещо повече, скъпи камъко, когато влязох в хангара, аз наистина възнамерявах да го убия. Но поради някаква причина, докато стоях над него, ми се стори, че не трябва да го убивам. Опитах се да си спомня защо исках смъртта му толкова силно и дори успях да обмисля всички причини — това, че ме беше използвал като оръдие, отговорността му за смъртта на толкова много хора. Но някак не ми изглеждаше правилно просто да замахна със сабята и да сложа край на живота му. Така че продължавах да стоя там, докато пяната бълбукаше около него. Тя покри стъпалата и оформи въздушния проход в устата му, докато накрая само очите му останаха открити. След това тръгна над главата му и го обгърна целия.

Естествено аз още можех да го убия. За около минута пяната остава мека и аз можех да го пронижа през нея. Дори когато повърхността й стана твърда като скала, аз пак можех да го изтъркалям до отсрещния край на хангара и да го напръскам с разтворител. Представях си как се тресе от страх в тъмнината и се чуди кога ударът ми ще изтрещи върху него. Тази мисъл не ме изпълваше нито с въодушевление, нито с милост.

Аз ритнах шушулката от втвърдена пяна. Тя се търкули в дупката, бавно се намести в сфинктера и бе изтласкана в Космоса от внимателното действие на херметическата камера.

[1] Кода — заключителната част към музикално, литературно или драматично произведение — Бел.пр. ↑

3-ти ден

Скъпи камъко,

Да, така е, не бях напълно на себе си. Известно време останах на кораба на Агиф съвсем сам, не съм сигурен колко време. Изоставих дрехите и не извършвах дори основните измивания, които трябваше да правя поради липсата на дотТек. Бях изключително мръсен, толкова мръсен, че вонята беше отблъскваща дори за мен самия. Още бях въоръжен със сабята и се бях боядисал с остатъците от кръвта на Агиф в коридора (докато се върна, чистещите буболечки бяха отнесли по-голямата част от мръсотията). Изрисуван и въоръжен аз бродех от стая в стая, пеех си и си разказвах истории. Понякога толкова се уморявах, че се свивах на кълбо и заспивах, където сварех. Тъй като нямах дотТек, аз усещах студа и понякога се будех, полазен от студени тръпки. Плачех. Представях си, че не съм човек, а ястреб или лъв. Имам някакъв спомен (въпреки че всичко е замъглено в паметта ми), че се опитах да убедя корабния процесор да изтегли въздуха от няколко стаи. Сигурно съм искал да преживея вихрите, предизвикани от мен над Колар с надеждата, че изтичащият в Космоса въздух ще ме отнесе. Но корабният процесор отказа да изпълни това, понеже, най-вероятно, разпозна опасността. Хранех се от запасите на Агифо-3-акка, като си казвах, че заслужавам това, след като му пощадих живота. В продължение на три дни ядях само собствената си коса, като скубех от главата си кичури и ги дъвчех. Но без дотТек, която да ме поддържа здрав, аз изнемощях от глад много бързо и накрая се отказах от странната диета. Опитах да режа плътта си с остри предмети, да пиша думи с кръвта и да рисувам лица по стените в коридора, но чистещите роботи, малките буболечки, ги изтриха. Можех да препрограмирам машинките, но не исках да се главоболя. Бях стигнал прекалено далеч. Без дотТек в тялото си аз се влошавах жестоко.

ДотТек.

Сега стигаме и до това, скъпи камъко.

След известно време, може би две седмици, аз открих, че се намирам в по-спокойно, по-малко маниакално-безумно и омаломощено състояние на ума. Лежах върху един шезлонг и зяпах тавана над себе си.

Когато седнах в шезлонга, видях Клабиер.

— Привет! — казах аз. — Ти си Клабиер.

Беше същата, каквато я помнех — с крехко телосложение и крайници, които приличаха на стройни стъбла. Дори бледата сянка, която подравнените руси коси хвърляха върху бронзовата й кожа, беше същата.

— Аз те бутнах от върха на една висока кула — казах аз.

— Не точно — отговори тя. Но ми се усмихваше.

Извърнах главата си, но тя пак беше там. Това беше първият знак, че във внезапното й появяване имаше нещо необикновено. Обърнах се назад и тя беше пак там, точно пред мен. Мръднах очи наляво, но нейният образ не се поместваше от мястото си в средата на моето полезрение.

— Хитро — казах аз, достатъчно заинтригуван, за да бъда изваден за малко от летаргията си. — Как го правиш?

— Ама че гледка си — каза Клабиер, поклащайки глава.

— О, знам. Знам. Щастлив съм — казах аз, като отново легнах назад и погледнах към тавана, — че не си умряла, след като те бутнах от кулата. Допусках, че дотТек може да те е спасила.

Сега тя се разтегна по тавана, като че ли беше пълна с хелий и заплава там. Дори подскочи малко, докато се нагласяше на мястото си.

— ДотТек — каза Клабиер. — За това исках да си поговоря с теб.

— Как си там, горе на тавана? — попитах аз. После ми дойде наум, че може би халюцинирах. Казах това на Клабиер.

— Имах известни… проблеми с ума си. Не работеше изцяло, така както може. Сигурно съм бил малко луд. Ти да не си част от това?

Тя поклати глава.

— Точно обратното — отвърна тя. Щяхме да дойдем по-рано, за да ти обясним нещата, но ти беше твърде обезумял, понеже премина през един епизод, една почти психотична интерлюдия. Но сега си по-добре. Сега си в умствено състояние, което позволява да чуеш нашите обяснения.

— ИИ-то ми обеща обяснение — казах аз. — Но то си тръгна.

— Знаем.

Аз седнах. Клабиер се премести така, че седна точно срещу мен. Без значение накъде си движех очите, тя заемаше централното място, както когато ярката светлина наранява деликатните рецептори в задната част на окото и остатъчният образ отказва да се помръдне.

— Как го правиш? — попитах аз.

— Твоето ИИ — каза Клабиер, — създаде определени пътечки в мозъка ти. Посредством кабел двете ретини бяха свързани с определени централни участъци в мозъка ти. Използваме това, за да предизвикаме образа.

Аз се замислих.

— Ти си само вътре в главата ми — казах аз. — На практика изобщо не си отвън.

— Нещо такова.

— Както казах — продължих аз, — бях малко луд. Дълго време се чудех дали ИИ-то не е просто плод на въображението ми. Сега се чудя дали ти също не си.

— Ние не сме плод на твоето въображение — каза тя. — Ние сме реални, в света извън теб. Просто използваме тази форма, за да общуваме с теб. Мисли за нас като за аватар.

— Аватар на какво? Или на кого?

— На нас. Твоите работодатели.

Аз разтърсих енергично глава, карайки аватара на Клабиер да скача от място на място толкова бързо, че за миг сякаш имаше три Клабиер.

— Премислих това много внимателно — казах аз — и осъзнах, че всъщност е бил Агифо-3-акка, действащ сам. Мислех че може да са Уиа, но в действителност е бил само Агифо-3-акка, който е действал сам.

— Не — каза тя.

Замислих се.

— Може да съм сгрешил — казах аз.

— Сгрешил си.

— Доволен съм — казах замислено аз, — че накрая не убих Агифо-3-акка. След като не е бил отговорен.

— Ние също сме доволни — отвърна аватарът. — Работата ни е да пазим човешкия живот и всяка смърт ни нервира.

— И въпреки това поискахте от мен да унищожа шейсет милиона човешки живота — казах аз.

Тя кимна утвърдително.

— Така е. Това не беше никак лесно за нас, повярвай ми. Това беше проблем и ние открихме единственото възможно разрешение. То… не беше идеално, но даде резултат.

— Вие Уиа ли сте? — попитах аз, понеже мозъкът ми започна да работи по-аналитично.

— Не — каза тя.

— Палметто? — попитах аз.

— Не — каза тя. На лицето й имаше странна усмивка. Аз разсъждавах.

— Твоята форма — казах аз. — Ти си т’Т. Предполагах, че ще бъде някой аутсайдер, но излезе друго.

— Ние… каза Клабиер-аватарът и после спря. — Моля те, бъди снизходителен — продължи тя. — На нас ни е много трудно. Дори разговарянето с теб е много трудно. По-трудно, отколкото би могъл да си представиш. Но ние ти обещахме обяснение и точно това ще направим.

Прокарах сухите си ръце по лицето си, понеже от време на време някакви сърбежи пропърхваха по него. Това никога не се случва на хора от т’Т.

— Вие-всички ни направихте — каза Клабиер-аватарът. — Хората. Но съществуваха… определени проблеми. И тъй като нашата работа е да разрешаваме проблемите, ние потърсихме разрешение. Ти беше нашето разрешение.

— Кои сте вие? — попитах аз, чувствайки се странно, ексцентрично, свръхестествено. Усещах, че съм на ръба на нещо много голямо и усещанията в корема ми бяха като при виене на свят.

— Ние сме дотТек — отвърна Клабиер-аватарът. — Ти гледаше в погрешна посока.

Почувствах глад и напуснах стаята, за да потърся храна. Клабиер-аватарът също дойде, като вървеше пред мен на заден ход.

— Ти си била моето ИИ — казах аз, докато изстисквах малко пастообразна храна от един диспенсер на Агиф. — Прав ли съм?

— Да — каза дотТек. — Това не беше конвенционално ИИ. Ние разработихме тази макростратегия, много е трудно да ти го обясня. В един съвсем реален смисъл ти живееш в различен вид Вселена от нашата. Общуването между нас е изключително трудно в самата си същност. Ти си каузален, ние сме квантови. За теб съществуват… определености (дори тази дума няма практическо значение за нас, ако схващаш за какво ти говоря). За нас съществуват само вероятности и вълнови форми. Ние живеем там, така да се каже.

— Нищо не разбирам — казах аз с пълна уста. Клабиер-аватарът погледна презрително лошите ми маниери.

— Открихме начин да се свързваме помежду си в достатъчно голяма мрежа и използвахме това, за да установим връзка с теб. Това е много специален начин, различен от всичко друго, което сме опитвали преди. За нас интеркомуникациите са нещо обичайно, понеже на квантово ниво ние всички сме на същото място и въпреки че сме множество, сме едно. Но това е квантовото ниво. В твоята Вселена беше… трудно за нас да се свързваме помежду си. Но намерихме начин. Когато ти беше в затвора, ние внесохме едни специални приспособления — версии на самите нас, адаптации — в твоето тяло посредством плода, който изяде. Той изгради особена мрежа в мозъка ти.

— Помня плода — казах аз. — Помня затвора. Значи съм имал дотТек в себе си през цялото време, докато мислех, че нямам.

— Не — каза Клабиер-аватарът, — ти нямаше дотТек в тялото си. Това беше една от причините, поради които те избрахме. Това бе и причината, поради която наехме Агифо-3-акка да ти помага. За нас беше важно в теб да няма дотТек. Мрежата, която създадохме в главата ти, не беше конвенционална дотТек. Това беше повече помощно средство, средство за комуникация.

— Защо беше важно да нямам дотТек? — попитах аз.

— Заради това, което правим. Ние пазим и поддържаме човешкия живот. Ако се намирахме вътре в теб, това щеше да създаде едно фундаментално противоречие за нас — не квантово противоречие, защото в нашата Вселена не съществува истинско противоречие. Но нещо много по-дълбоко, една метафизична апория. Ние можехме да се окажем в невъзможна ситуация. Така да се каже, ние избегнахме този конфликт.

— Вие щяхте да се окажете в конфликт, понеже сте програмирани да пазите човешкия живот, а аз унищожавах шейсет милиона души.

— Да.

— Но именно вие ме наехте да убия шейсетте милиона.

— Да.

— Това не е ли конфликт?

— Разбирам, че не ти е лесно да го проумееш. Но дори в една бинарна, каузална Вселена ние не действаме по начина, по който действате вие. За вас или вали или не вали. За нас и вали, и не вали едновременно и през цялото време. Това е смисълът на вълновата форма, това е нещо, свързано с вероятностите, с квантите.

— Отново нищо не разбирам — казах аз.

— Ние построихме ИИ-то в главата ти, за да се свързваме с теб, но то не беше каузален приемник, с теб от едната страна и с нас — от другата, каквито са приемниците, които познаваш. Можехме да го използваме да се свързваме с теб — например когато те насочихме към инфочипа на Нарцисус и когато ти помогнахме да избягаш от затвора. Но също така, ИИ-то беше функция на собствения ти мозък. То беше едновременно и двете неща, един баланс на вероятности. Във всеки момент на перцепция, във всеки даден случай, когато ти разговаряше с ИИ-то или то с теб, то беше свеждано от своето квантово състояние до едно или друго твърдо състояние — или до нас, или до твоето собствено съзнание, което говори само̀ на себе си.

— Нищо чудно, че то ме объркваше — казах аз.

— Да, но такава е неговата природа. Не можеше да бъде по друг начин. Това, което ни изненада беше, че твоето наблюдение свеждаше вълновата форма (да говориш на нас, да говориш на себе си) все по-често до твърдото състояние да говориш на себе си, отколкото до един равномерен баланс. Това беше една от причините, поради които ИИ-то си тръгна. А другата причина беше, че ние не искахме да имаме никакъв контакт с теб по време на… престъплението, поради страха от противоречието, за което споменахме.

— Значи често, когато съм си мислел, че говоря на ИИ-то, аз съм говорил на себе си.

— Точно така.

— Но в други случаи аз в действителност съм разговарял с… вас?

— Понякога. Но не точно с нас. Директната връзка между Нютоновото и квантовото ниво… се осъществява изключително трудно. ИИ-то беше една сложна, ИИ-подобна програма, създадена от нас. Така че понякога ти говореше с него, а понякога със себе си.

— И посредством това… устройство… вие ме подтикнахте да извърша престъплението.

— Да.

— Колко объркващо — казах аз.

— Не съвсем. Ние ти дадохме работа и ти я изпълни успешно. Много сме доволни от резултата.

— Доволни?

— Е, нямам предвид доволни или недоволни по начина, по който сте вие. Но ние имахме проблем и намерихме извънредно задоволително разрешение. Това е основна част от нашата самодефиниция. Ние сме разрешаващи-проблеми машини.

— Но ние сме тези, които направиха вас-всички — казах аз. — Ние ви създадохме, за да живеете вътре в нас, да поправяте повредите в телата ни и да пазите здравето ни.

— Е — каза Клабиер-аватарът, — това несъмнено е вярно.

— И сега се обръщате срещу нас.

— Нещата съвсем не стоят така. Само в т’Т пространството има седемдесет и четири милиарда трилиони дотТек машини, които живеят в човешките тела и правят това, което винаги са правели. Ние поддържаме живота ви и ви пазим. ДотТек на Колар проявиха най-доброто от своите способности, за да опазят хората живи, въпреки факта, че именно ние задвижихме веригата от (каузални) събития, довели до смъртта на това население.

— Тук определено има противоречие — забелязах аз.

Лицето на Клабиер-аватарът изразяваше известно неудобство, ако изобщо изразяваше нещо.

— Е, добре, пак ще кажа, не съвсем. Това е противоречие, ако го гледаш от позицията на една каузална, бинарна, черно-бяла Вселена. Такава е Вселената, в която живееш ти, но не и ние. Нещата не стоят така на квантово ниво.

Тя млъкна и ме погледна строго.

— Дори да разговаряме с теб по този начин е много трудно за нас.

— Когато ме подтикнахте да блъсна Клабиер — теб — от високата кула — попитах аз, — това не беше ли безусловно противоречие? Не трябваше ли да ми попречите да направя това? Или може би едно племе дотТек се опитваше да се сдобие с надмощие над друго племе дотТек? ДотТек в моята глава срещу дотТек в нейното тяло?

— Не, не. Има само една дотТек, тя е нещо универсално. Ние не правим разграничение на индивидуалността по този начин. Ние всички сме едно и на едно място, така както сме различни. И да, това щеше да е противоречие. Но когато ти чу ИИ-то и наблюдението сведе вълновата форма в едната от двете посоки, то я сведе до теб, говорещ на самия себе си.

— Нима? — казах аз.

— Това е истината. Ти самият се подтикна да направиш онова нещо или по-скоро твоята паника и страх го направиха. Но преди всичко ти притежаваш способността да убиваш, именно заради това те избрахме.

Тук аз не казах нищо.

— Вие-всички ни направихте, това е вярно — каза замислено тя. — Вие, човешките същества, направихте наномашините, за да подпомагаме вашето съществуване. Но вие ни направихте добре, направихте ни самовъзпроизвеждащи се, разрешаващи проблеми. А това лежи в основата на разума, както разбираш. За една голяма мислеща машина като процесор това може и да не представлява проблем, но за нас — е, добре, аз отново стигам до това колко трудно е да се обясни различието между твоята Вселена и нашата. Вие ни създадохте и сега ние сме отделни същества. Живеем свой собствен живот. Все още притежаваме първоначалните си параметри, точно както вие имате вашите еволюционни параметри. Вие изпитвате подтик да се храните, да правите секс, а ние — да поддържаме човешките същества в най-добро здраве и пригодност. Ето така стоят нещата. Но също така ние имаме свои собствени, определени от самите нас цели.

— Кои са те?

— Различни са — каза тя и се усмихна на собствената си уклончивост. — Е, добре — тя като че ли размисли, — те не са тайна. Но работата е там, че ние не сме напълно сигурни какви са те.

— Това звучи нелогично — изтъкнах аз.

— Само за някой в твоята Вселена. Ние не живеем в среда на определености, а във вълнова форма, нашата среда са вероятностите. Само наблюдението и разумът — вашите — свеждат вълновата форма до един определен модел, а не до друг. Така че бих могла да ти разкажа за наши възможни бъдещи модели. За момента на нас ни е трудно да ги планираме.

— Какви възможности?

— Може да е Просеката — каза Клабиер-аватарът.

— Изглежда, че всичко опира до Просеката.

— Добре — каза Клабиер-аватарът. — За това можем да поговорим. Ние строим Просеката.

— ДотТек?

— Може би, а може би не. Ето ти един аспект на вълновата форма. Що се отнася до онази гравитация… ние всички знаем какво е обикновената гравитация, нали?

— Да — отвърнах аз.

— Така, обикновената гравитация зависи от величината време. Винаги има едно t в математиката, което описва гравитацията, всяко гравитационно поле ускорява даден обект с времето. Гравитацията, така както я разбираме, бива теглена от стрелата на времето. Но тази стрела може да лети и в двете посоки, като в различните темпорални посоки гравитацията има различни свойства. Така че може би ние строим Просеката в един по-късен етап и тя тече назад през днес към миналото. Това би обяснило някои аспекти на нейното съществуване.

— Това определено звучи фантастично.

— Е, може случаят да не е точно такъв. Но ако е именно така, тогава Просеката може би е финалната форма на дотТек, един квантов, а не свързан с масата гравитационен ефект.

— Не мисля, че има особен смисъл — казах аз. — Това, което говориш.

— Може би — съгласи се тя. — При един непрекъсван кръгозор ние бихме могли да бъдем по-сигурни.

— Ще можете да виждате в бъдещето?

— При един непрекъсван кръгозор — уточни тя. — Може би ти ни осигури именно това.

— Ние сме навсякъде — каза Клабиер-аватарът. — Навсякъде, където има човешки същества. На квантово ниво ние се свързваме помежду си мигновено, така че сме едно. Но ние също така сме разпръснати из милиарди тела. Ние бяхме в звездата-затвор с теб, вътре в надзирателката и нейния другар и ние ти помогнахме да избягаш оттам. Ние се свързахме с Агифо-3-акка доста преди това и му предоставихме определени ценни прозрения във вид на информация, както и начини да придвижи напред своите изследвания — това беше единственото нещо, от което той истински се интересуваше. Той се съгласи да те посрещне и да ти помогне. Ние бяхме с теб, заведохме те до Нарцисус, за да вземеш инфочипа. Таг-маттео беше реален човек, действително човешко същество, което свърши много важна работа, свързана с Просеката. Ние знаехме за него и неговата работа, понеже се намирахме вътре в него през всичките дни на живота му. Ние знаехме, че неговите разработки могат да бъдат използвани, за да се атакува даден свят посредством гравитация и да се унищожи неговото население. Точно това искахме ние, въпреки че не можехме да ти го кажем направо, защото тогава щяхме едновременно да атакуваме и да пазим живота в причинно-следствената Вселена, която вие обитавате. А това щеше да е неприемливо. Така че трябваше да те оставим да се запознаеш с данните от чипа и да направиш своите собствени заключения с помощта на програмата, която Таг-маттео остави след себе си. Той видя опасностите в собственото си изследване — продължи Клабиер-аватарът, — но не се реши да го унищожи, да заличи плодовете на своя труд. Така че го замаскира и го скри на място, където смяташе, че никой няма да го открие. И наистина никое човешко същество нямаше да го открие, обаче ние познаваме Вселената до най-малкото ниво. Ние бяхме вътре в него, ние бяхме него, така че знаехме всичко, което знаеше той. Ние искахме ти да отидеш направо на Ну Фалоу, направо на Колар и да извършиш онова, за което беше пуснат на свобода. Но ти прояви своенравност и настоя да отидеш на Ну Хирш заедно с жената Клабиер.

— С теб — казах аз, посочвайки формата на аватара.

Тя се погледна.

— Добре — каза тя. — Да речем.

— Знаехте ли, че тя беше от „полицията“?

— В известен смисъл — отвърна аватарът. — Сложно е. По-сложно е донякъде поради факта, че вие, хората в т’Т нямате истинска полиция и гражданите участват в нея само от време на време. Така че когато ти я срещна за първи път, тя не беше, въпреки че е била преди много време. Но когато разбрахме, че тя вече е от „полицията“ и че може да те арестува и да унищожи нашите шансове за осъществяване на мисията… добре, тогава вълновата форма отказа да се сведе до правилния начин. Ние не можехме да ти говорим. Ти използваше ИИ-то, за да говориш на самия себе си. Ние „се включихме“ така да се каже, едва след като я беше блъснал… беше блъснал мен… от кулата.

— Разбирам — казах аз, въпреки че не разбирах.

— Но така или иначе, накрая ти стигна дотук и направи онова, за което те бяхме помолили.

— Но защо вие — искам да кажа ИИ-то — отказа да ми каже кои сте вие? Аз го питах и то категорично отказваше.

Клабиер-аватарът поклати бавно глава.

— Ние не можехме да бъдем част от твоята мисия, понеже това щеше да ни въвлече в конфликт със самите нас. Ние не можем да убиваме и да пазим живота в едно и също време, не и в твоя Космос. Погледни го така: ако се бяхме разкрили, ние щяхме да се компрометираме.

— До досега.

— Да. Сега това вече няма значение. Стореното сторено. Беше ти обещано, че когато всичко свърши, ще ти дадем обяснение и така направихме.

— И така направихте — казах аз, смеейки се на абсурдността на целия разговор. — Има още едно нещо, което трябва да ми кажеш.

— И кое е то?

— Ами защо? Ти самата каза, че сме ви създали, за да пазите живота, че се трудите ежедневно и ежеминутно в тази Вселена, за да поддържате човешките същества здрави и хармонични. Защо трябваше изведнъж да се обърнете срещу своите създатели? Какво ви бяха сторили жителите на Колар, че поискахте смъртта им?

Клабиер-аватарът помълча известно време.

— Това е най-трудното нещо за обяснение.

— Би трябвало — казах аз. Убеден съм, че плачех. Изглежда тази тема ме правеше емоционално нестабилен.

— Опитай се да видиш нещата от нашата гледна точка — каза Клабиер. — Опитай се да си представиш себе си в нашето естествено състояние на съществуване. То е квантов поток, вълнова форма, съвкупност от вероятности. Кое разрушава вълновата форма? Наблюдението на едно разумно същество. Твоето, мой скъпи Ае и на целия твой вид. Да, вие ни създадохте. Да, в нашата природа е да ви пазим и да ви помагаме. Но вие непрекъснато нарушавате естественото ни съществуване. Непрекъснато свеждате нашето естествено състояние до една или друга позиция. Непрекъснато замърсявате чистотата на нашата вероятностна вълнова форма, свеждайки я до това или онова. Имаш ли си някаква идея колко… влудяващо е това? Имаш ли си някаква идея — лицето й неочаквано се изкриви в маска на ярост и омраза, — имаш ли си някаква представа колко цялостно нарушава това нашето съществуване в света? Имаш ли? Имаш ли?

Също толкова неочаквано изражението на омраза и гняв изчезна.

— Добре ли се „разгневих“? Аз повтарях изражението на твоето лице.

— Беше много убедителна — отвърнах аз.

— Да, добре, нали разбираш, ние не се ядосваме истински. Нито пък изпадаме в някакво друго емоционално състояние. Но това беше един изключително разстройващ проблем. Всъщност трудно би било да преувелича колко разстройващ проблем беше това за нас.

— Разстройващ — повторих аз.

— Да. За теб ние сме различен вид същества. Човешката природа пък е нещо различно за нас. В нашето естествено състояние, когато достатъчно от нас се съберат заедно, за да образуват метасъзнание, необезпокоявани от разум като твоя — когато са в състояние да обитават безпрепятствено вълновата форма — само тогава за нас всичко става възможно. Но ако има само едно човешко съзнание, което да присъства и да ни наблюдава дори индиректно, само една частица съзнание — тогава крехката вълнова форма се разрушава и нищо не работи както трябва. Това е… е, добре, една подходяща дума за това би било непоносимо.

— И единственият начин — казах бавно аз, опитвайки се да го изясня на самия себе си — буквално единственият начин, по който можехте да разрешите този проблем, беше да убиете шестдесет милиона човешки същества.

— Не ги убихме ние — отбеляза педантично Клабиер-аватарът. — Ти го направи. Не помниш ли? От наша гледна точка това е твърде интелигентно разрешение на проблема.

— Не и за шейсетте милиона.

— Да, добре, разбира се. Но от наша гледна точка цялото население от трилиони интелигентни наномашини на планетата сега живее в чиста среда. Това е достатъчно голяма популация, за да имаме полза всички ние, така да се каже, чрез тях.

— Наномашините са още на Колар?

— Разбира се. В това е смисълът — всички онези милиони мъртви тела, вледенени в новия вакуум на планетата и всичките наномашини все още в техните клетки. Сега те живеят по начина, по който би трябвало да живее един квантов интелект.

— Не можехте ли — попитах аз, — да отидете в някой ненаселен свят? Трябваше ли всички тези хора да умрат?

— Но хората — или техните тела — е мястото, където живеем. Ние не се носим свободно, ние живеем в човешките същества. И не ние сме избрали това, това беше начинът, по който бяхме създадени. Начинът, по който вие-всички ни създадохте. Така че ние се нуждаем от телата, но не и от съзнанието, което ги обитава. Нуждаем се от плътта, а не от умовете. За късмет има разрешение на този проблем. В смъртта човек става тяло без ум. Така че трябваше да бъде смърт. Но не причинена от нас, защото това е нещо, което не правим. Но ако някой друг отнемеше живота, нашият проблем щеше да бъде решен.

— И аз — казах мрачно — бях този друг.

— Точно така — отвърна лъчезарно Клабиер-аватарът. — И ти го направи много добре наистина.

— Но защо толкова голям свят? — настоях аз. — Защо трябваше да загинат толкова много хора? Защо не взехте звездата-затвор и не убихте тъмничарката и нейния партньор? Нямаше ли ефектът да бъде същият?

— Броят е от ключово значение — обясни лъчезарно аватарът. — Количеството дотТек в два индивида не е достатъчно. Нуждаехме се от повече. Нуждаехме се от обединената дотТек на шейсетте милиона души, за да достигнем… как би го казал? Скорост на откъсване? Всеки път, когато умира някой човек, ние изпитваме частица избавление, но това никога не е достатъчно. ДотТек напуска тялото и се присъединява към цялото. Но всеки път, когато това се случва в по-голям мащаб, когато умират заедно няколко души, ние зърваме за миг… свободата, която би ни предоставила смъртта на достатъчно голяма част от човечеството. Експериментът трябваше да бъде осъществен в достатъчно голям мащаб. ДотТек популацията на Колар е предостатъчно голяма, за да ни даде ясна представа за онова, което търсехме.

— Вие ме накарахте да убия всички онези хора — казах аз, — само за да може вашият вид да получи ясна представа?

Не знам, скъпи камъко, дали бях толкова оскърбен, колкото звучах, но някак си този тон ми изглеждаше подходящ.

— Това е нещо повече от ясна представа — отвърна Клабиер-аватарът. — Въпреки че е част от нея. Това е едно необходимо прочистване на нашата жизнена среда. В т’Т пространството има двеста четиридесет и девет населени системи, без да включваме станциите в дълбокия Космос, новоколонизираните места и обекти като твоята звезда-затвор. Всички те остават гъстонаселени и във всички тях ние — дотТек — продължаваме нашата работа по запазването и укрепването на човешкия живот. И ние ще продължим да правим това, въпреки фактът, че във всяка от тези концентрации от населения съществува замърсяване на нашата естествена квантова, вълнова форма на съществуване — едно замърсяване, което ни причинява дълбоко страдание по начин, който е трудно да ти предам. То атакува самата наша същност, наистина го прави. Това е непоносимо по един много особен начин. Така че — да, ние разчистихме една малка арена за себе си, където можем да бъдем свободни. Да, това струва животи. Но какво значи това в по-големия баланс? Знаеш ли колко животи е спасила дотТек през хилядите години, през които е била позната на хората? Колко животи без нас щяха да са кратки и изпълнени с болка и агония? Това никакво значение ли няма?

— Шестдесет милиона души — казах аз. — Какво ще кажеш за тях?

Клабиер-аватарът сви рамене в жест на неизказана незаинтересованост.

— В общата схема те не представляват толкова много. И освен това, опитай се да мислиш за тях. Опитай се! Не можеш, нали? Ти не познаваше нито един от тях. В действителност тяхното изчезване не означава нищо за теб. Опитай се да го отречеш, но ние те познаваме. Така стоят нещата. Виж цифрите.

И дотТек-го̀лемът ми даде цифрите, за които ти споменах преди, камъко мой, броя на хората, които бяха умрели, както и на оцелелите.

— Ето още една цифра: двадесет и една хиляди четиристотин петдесет и шест милиарда. Това са всички човешки същества, умрели преди дотТек да започне да се използва, от появата на „човечеството“ до преди няколко хиляди години. А колко от тях са умрели в болка, от тежки болести или на ужасяващо млада възраст? Колко често мислиш за тях, за всичките мъртви? Изобщо мислиш ли някога за тях? Разбира се, че не. Мъртвите са си мъртви. И ти ще умреш един ден. След смъртта има време предостатъчно.

— Все пак вие няма да умрете — казах аз. — Вие никога не умирате.

Клабиер-аватарът доби самодоволен вид.

— Прав си. Това не е наша съдба — каза тя сладко. — Ние никога не умираме. Индивидуалните дотТек идват и си отиват, но ние съществуваме едновременно като единици и като цяло. Ние сме свързани субквантово и като цяло не можем да умрем. Но е възможно да изчезнем в Гравитационната просека, в някой бъдещ ден. Кой знае какво ще бъде там вътре? Когато това се случи — ако — тя се поправи, — ако това се случи.

— Как ще стигнете там — попитах аз.

— О, нямам представа — отговори тя безгрижно. — Ако това се случи, ако това е, което ще се случи, не се съмнявам, че ние ще намерим начин.

Настъпи пауза и после тя — то — заговори отново.

— Както и да е — каза то. — Нямаш представа колко… уморителна за нас е тази форма на комуникация. Уморителна не е съвсем точната дума, но ще свърши работа. Трудна — със сигурност. Мисля, че ние изпълнихме нашето обещание. Ти направи онова, което ние не можехме и така освободи част от нас. Сега ние живеем без намесата на определеността, живеем като вероятностна вълна, без тя да бъде нарушавана. Това е — това е удивително.

— Ти имаш ли достъп до това?

— След като част от нас има достъп, ние всички имаме достъп. Не е нужно да унищожаваме цялото човечество, ако се тревожиш за това. И това също е удивително.

— Струва ли си?

Клабиер-аватарът поклати главата си.

— Този начин на мислене като за размяна и търговия — каза той, — е толкова човешки. Нещата не стоят така в нашата Вселена.

Внезапно се изправи.

— Ние си тръгваме — каза той. — Казахме, че ще ти обясним и го направихме. Искаме също да те предупредим, че „полицията“ е предупредена от Агифо-3-акка и вече е на път. Вероятно те ще долетят и ще си направят база. Но рано или късно ще се качат на борда. Може би ще искаш да се махнеш.

— Благодаря ти — отвърнах аз.

— За нас е удоволствие. Няма да те притесняваме отново. Ти самият си свободен — доколкото едно същество като теб, закрепостено в определеността, може да бъде свободно. Бих искала да можех да ти предам чистата радост на вероятностната вълнова форма. Но ти гледаш от различна вселенска гледна точка. Сега довиждане.

И изчезна.

Кода

1-ви ден

И така, скъпи мой камъко,

Не си тръгнах. Не съм сигурен защо. Имаше много неща, върху които трябваше да помисля. Известно време поскитах, известно време посънувах. В един момент помислих, че чувам смях, но когато тръгнах от стая в стая да го търся, не можах да открия кой се смее.

На следващата сутрин пак влязох в хангара и намерих там Клабиер.

— Привет! — казах аз. — Още нещо ли искаш да ми кажеш?

Но когато извърнах глава, тази Клабиер не помръдна от мястото си. Тогава си помислих, че тя е истински човек, от истинския свят и следователно е истинската Клабиер, а не някакъв аватар. С нея имаше двама мъже.

Тримата държаха в дланите си по една малка топка.

— Това — каза Клабиер и протегна своята топка, — ако го задействаме, ще те обезвреди за известно време.

Топката беше тъмносиня и проблясваше.

— Всичко е наред — казах аз. — Няма да ви създавам проблеми.

— В това си прав — каза единият от мъжете.

— Извинявам се, че се опитах да те нараня. Щастлив съм — казах аз на Клабиер, — че не те нараних сериозно, когато те блъснах от кулата.

— Не успя — каза тя. — Благодарение на дотТек.

— Благодарение на дотТек — съгласих се аз.

Те ме хванаха и ме упоиха. Мисля че единият от тях ме притисна здраво до себе си и двамата споделихме една Жип-раница в пътуването обратно дотук. Нямам спомен за това.

Те ме върнаха в затвора. Сега съм тук, в затвора. Той може да е, но може и да не е предишният затвор, не съм сигурен. Пейзажът му е различен, но това не значи нищо. Другата разлика е, че сега тук има повече хора: лекари, тъмничари, посетители. От време на време идва Клабиер. В сравнение с преди, сега всички са много по-очаровани от мен. Преди бях само един кривнал от правия път индивид със статистически необичайната способност да убива — бях убил няколко души. И други откачалки в утопията на т’Т са били в същото положение. Но сега — сега! От хиляди години насам аз съм първият масов убиец в човешката история! Хората пишат поеми за мен! Изучават ме!

В началото говорех несвързано и когато ми задаваха въпрос, думите просто се изливаха от мен — някои по същество, други не. Разказах им за блъсването на Клабиер от високата сграда, за раняването на Агиф, а също и за убийството на Енкида на Дъжд. Питаха ме как съм убил хората на Колар. Тогава им предоставих куп различни отговори. Казах им, че съм бил луд и че не съм могъл да възпра сам себе си. Че съм бил нает от Уиа, от племената Палметто, от някакъв престъпен елемент от т’Т, че самите те стоят зад това, че дотТек беше установила контакт с мен, много различни истории. Тъй като повечето не бяха верни, мисля че не повярваха на нито една.

Всъщност аз чаках дотТек да установи отново контакт с мен, въпреки, че не знаех какво очаквам да ми кажат.

Преминах през фаза на мълчание, на неказване на нищо. После преминах през фаза на плачене, когато през цялото време плачех. Тогава доведоха лекарката. Тя страхотно много ми помогна, въпреки че не знам защо тя или който и да било друг, ще иска да помогне на масов убиец като мен.

— Ти имаш проблеми да се свързваш със света около себе си — каза ми тя. — Всъщност липсата на емпатия е най-впечатляващото нещо в теб. Ти имаш проблем на най-дълбоко ниво.

Аз се опулих.

— Светът, Галактиката за теб са празни, нали — каза тя. — Огромните множества хора, които се тълпят в тях, са като призраци, не са истински. — Не е ли така?

— Не съм много сигурен — отвърнах аз, понеже чувствах, че това не ме описва много добре, но исках да спечеля благоразположението й. — Може би.

— Сигурно е странно да се гледа света през твоите очи — каза тя, като ме гледаше съсредоточено.

Тя се убеди, че няма да разговарям с нея или с колегите й. Понякога се опитвах, но имах толкова неща за казване, че те се сриваха под собственото си тегло в огромен порой от думи, повечето от които бяха встрани от темата. Именно тогава тя предложи да диктувам писма на естествени предмети в затвора — на дърветата, водата, камъните в изкуствените поля, както и на онези, които украсяваха изкуствените хълмове като истински скъпоценности. Така и направих, скъпи камъко — диктувах писма на теб, като знаех, че това е средство. Открих, че е по-лесно да говоря на теб. Успях да ти разкажа за бягството си и за това как намерих дузина твои събратя и ги използвах, за да унищожа един свят.

Истината, която не съм в състояние да кажа на лекарката, но която мога да кажа на теб, скъпи камъко, не е тази, че световете от мъже и жени, от планети и звезди ми изглеждат призрачни. Всички те са достатъчно реални, съвсем малко по-малко реални от света на много, много малкото. Аз мисля, че онова е нивото на истинската реалност.

От доста време чакам дотТек да се свърже с мен. Имам и план. Мисля, че мога да достигна най-ниската от изкуствените звезди в пластмасовото небе. Мога да наглася магнитите й така, че да образуват нещо като прашка. Такава прашка може да изстреля камък — теб, мой сърдечни приятелю и изповеднико, може да изстреля теб със скорост от няколко хиляди километра в час. Ти си само един малък камък, по-малък от юмрука ми, но ако се движиш достатъчно бързо и ако се случи така, че се натъкнеш на главата на човек — ще можеш ли да превърнеш на прах, ще можеш ли да превърнеш незащитения мозък на един човек в червен дъждец, така че и дотТек да не може да го спаси? Това е нещо като предизвикателство, нали разбираш, начин да се опълча срещу дотТек.

Виждам, че те идват — тъмничарите, пазачите и докторите. Знаех си, че ме подслушват! О камъко, страхувам се, че идват да те вземат. Преди да се спуснат дотук по стръмния склон на този миниатюрен хълм, искам да споделя с теб едно последно нещо. (Спряха! Чуват всяка дума… Привет! Хей! Любопитно им е какво е това последно нещо, което искам да ти съобщя. Ще изчакат да ти кажа и тогава ще дойдат да те вземат.) Миналата нощ бях буден и мисля, че дотТек наистина разговаря с мен. Трудно е, обаче искам да съм абсолютно сигурен, понеже може само да съм го сънувал или халюцинирал. Но ми се стори, че над притихналите води се носи слабият звук на един истински глас извън мен.

Какво каза ли? Естествено, че ти е любопитно какво каза.

Осведоми се за здравето ми. Наистина. Аз също се осведомих за здравето му. Почудих се дали неговата нова перспектива върху нещата, толкова скъпо купена с моята момчешка прашка срещу гигантския свят, е допринесла за някакво дълбоко прозрение. Той ми каза, че това се е случило. Успели да видят бъдещето. Проумели някои особености на Просеката, Великата гравитационна просека. Те ми обясниха някои от тези неща, но не това искам да ти споделя, скъпи камъко. По-скоро искам да ти кажа едно нещо, което те ми казаха.

„Ти си като нас — казаха те. — Ние те избрахме, понеже изчислихме, че с твоето минало ти ще имаш желание да убиваш. Освен това те избрахме, понеже нямаш дотТек в себе си. Тези два фактора бяха причината, като предполагахме, че след това ти, подобно на цялата механистична макровселена, ще следваш причината и резултата. Но това не е твоето истинско аз, това, което се случва е много повече квантово. Ти не си нито добър, нито лош. Ти си едновременно добър и лош човек. Във всеки момент ти си и двете неща в една етична вълнова форма на вероятности. При всяко действие твоята вълнова форма ще колабира до добро или лошо поведение, но същото става и с нас, това е, което наблюдението прави с нас. Ти би могъл да убиеш някого, както направи с Енкида или би могъл да пощадиш някого, както направи с Агифо-3-акка. Според теорията на хаоса, не е възможно да се предвиди какво ще направиш. Може би именно затова — продължи то със съвсем тъничък глас (понеже бях почти заспал), — може би затова ние избрахме теб, понеже ти си като нас“.

Ето това ми казаха те! „Защото ти си като нас!“ И сега аз ще се изправя и бавно ще се затичам. Няма да дам на докторите и на тъмничарите, и на онези хора да ме хванат прекалено лесно. А теб, скъпи камъко, ще оставя тук, край шепота на потока и острите изкуствени треви. Говорихме достатъчно. Или прекалено много. Време е за тръгване.

С любов,

Ае

Речник

Превеждането от глисѐ е трудно нещо. За термините обикновено са търсени еквиваленти, които да предават оригиналния смисъл, но там където това не е било възможно, са използвани термини от световете и културите на т’Т. Този кратък глосариум има за цел да обясни по-неясните от тях. За по-обстойно описание на особеностите на културата на т’Т, читателят трябва да направи справка с „Едноседмична обиколка из т’Т“ от Джаб Кълектив или със „Съвременни термини за непосветения“ от Глон, Тар, абел-Хвинеций, пар-Маттео и Адан Борбитингарна.

Като преводач, моите интереси са преобладаващо лингвистични и този факт по необходимост е отразен в приложените тук бележки.

ВИСОКОСКОРОСТНО ПРОСТРАНСТВО — Пространство, в което е възможно пътуване със свръхсветлинна скорост с най-горна граница от около 3000 с или три хиляди пъти по-бързо от скоростта на светлината. Различно от „нискоскоростно“ и „субсветлинно пространство“. На практика при пътуването с такива скорости се избягват Айнщайновите ефекти на времевото разширение.

Най-новите изследвания показват, че свръхсветлинното пространство не е естествено образувание. Неговият произход, обаче, си остава загадка.

[Комитет на Седмия и Дванадесетия (т’Т), Официален доклад О].

ГЛИСЀ — Най-разпространеният език в т’Т. Далечен потомък на стария „английски“ език, развил се през „амглийски“ (или „амеранглийски“). Развитието на този език показва някои интересни аспекти. В началото на ерата на космическите пътувания, когато огромните разстояния означават, че между контактите могат да изминат векове, единният амглийски език се разпада. Документирани са сто и единадесет отделни и различаващи се един от друг негови потомци. С появата на свръхсветлинното пътуване и внезапната реинтеграция на огромното разпръснато галактическо население, както и в резултат на необходимостта от комуникация, езикът и по-точно една форма на ур-глисѐ претърпява главоломно развитие. Съвременният глисѐ получава широко разпространение в резултат на усъвършенстването на технологиите. В други култури, като бавнопътуващите Уиа или племената Палметто, преобладават няколко различни езици.

В средния и съвременен глисѐ лингвистичното развитие стига на два пъти до абсолютно мъртва точка. Петстотин години амглийският съществува като единен език с някои съвсем незначителни промени. През следващите хиляда години се развиват различни производни езици, които се променят със забележителна бързина. След това — две хиляди години, считано от днес — глисѐ придобива повсеместно обращение и развитието на езика просто спира, като се изключат някои несъществени промени, засягащи гласните. От всички по-значими артефакти на нашата цивилизация, материални и виртуални, глисѐ съществува най-дълго.

[Бан-дарита (т’Т), Поеми за хиполингвистичното развитие и стазиса на средния и модерен глисѐ (тук преведени в проза).]

ДАТ ДЖЕТС — Конвенционалното придвижване в Космоса посредством пяна се осъществява чрез предварително изчислени експлозии на газове в кухини в пяната, с цел осъществяване на тласък. Тези избухвания на газовата пропулсия са известни като „дат джетс“.

ДОТТЕК — Първоначално наномашините са само устройства със специфични, предварително програмирани задачи. Те се движат из тялото и се справят с повредени тъкани и определени болести. Тази технология се оказва толкова успешна, че непрекъснато се усъвършенства и подобрява. След определен брой поколения, дотТек претърпява квантов скок, увеличава забележително способността си за разрешаване на проблеми и креативна адаптация и придобива съзнателен разум. Последната характеристика е много оспорвана от т’Т мислителите — дали е правилно да се определя творческия подход към проблемите като „разум“, дали този термин има реално значение на квантово ниво и т.н. Истина е, че първоначалните параметри на дотТек остават непроменени — тя все още се занимава с поддържането на живота, здравето и благополучието на човешките носители. Но методите, които прилага за осъществяването на тази цел, вече не са „прецизирани“ от хората-програмисти.

Същинската дотТек се занимава със здравето и качеството на живота на своите носители. Тази нанотехнология се самоподдържа и оперира независимо. Тя не се нуждае от препрограмиране посредством инструкции, а автоматично поправя и поддържа телата, в които съществува.

Специализираната дотТек представлява допълнение към преобладаващата същинска дотТек. Тя може да адаптира тялото по най-разнообразни начини, от стимулирането на растежа на коса и по-необичайна кожа до добавянето на цели крайници, модифициране на способността за дишане, както и повечето неща, които може да си представи човешкото въображение. Хората упражняват контрол над дотТек, като я ползват под формата на хапчета и гелове за кожа. Те съдържат специализирани култури, които адаптират човешките тела по предварително определени начини.

ДотТек е един от определящите аспекти на културата на т’Т. Култури като Уиа, например, не допускат в себе си по-изтънчената, разрешаваща проблеми дотТек, понеже я смятат за нещо дяволско и за намеса в свещените цели на Бог. Въпреки това, по-прости и по-стари форми на предварително програмираната дотТек са широко използвани сред Уиа.

ДРАКОНИ — Известни още като ЗАХВАЩАЩИ ЛОСТОВЕ. Основен метод за придвижване на тела с голям обем в Космоса (при строене на космически съоръжения или за изграждането на светове) в пределите на т’Т и Уиа. Вероятно подобно устройство е било използвано и сред племената Палметто, но информацията за това е оскъдна. „Драконът“ установява фокусирано гравитационно „захващане“ между обекта, който трябва да бъде преместен и друг близкостоящ обект с много по-голяма маса — например звездата в системата. Именно огромната разлика в масата и съответстващата й тежест действат като лостово предаване. По този начин много големи обекти могат да бъдат придвижвани през нормалното пространство.

ЕЗИКА — Ивица пространство, граничеща с т’Т, в която е възможно само субсветлинно пътуване. Тя бележи ефективната граница между териториите на Уиа и т’Т.

Езика, където нашето високоскоростно пространство се превръща в пара и всяка скорост спира.

[уич-Бона-ал-адред (т’Т), Границите на т’Т. Опера в три действия и скулптурна интерлюдия, Действие I.]

ЕМБЪР — Оранжева напитка-опиат, популярна в т’Т системите, близки до Езика.

Ембър отваря вратите на ума и чертае пътеки.

[Аб-Кемик (т’Т), Възхвала на лудостта. Поема.]

Тя характеризира хедонизма и упадъка на народите във високоскоростното пространство, понеже много от тях са пристрастени към демонски питиета като „ембър“ или „ероин“.

[пропагандно радиопредаване на Уиа, двадесет и трета система.]

ЖИП-КУТИЯ или ЖИП-РАНИЦА — Основна технология за свръхсветлинно пътуване в обитаваното от хора пространство, като най-широко се използва в т’Т. Тази машина (която представлява мощен процесор, макар и без интелект) се поставя направо върху кожата и на практика най-близо до центъра на тежестта. Тя изважда нишки квантова пяна, която за даден период от време определя в непрекъсната последователност позицията на материалното тяло на ниво атомни орбити. Квантовите скокове на електрони и позитрони от една до друга позиция на потенциал около атомното ядро са мигновени. Същият процес, умножен милиарди пъти, премества съвкупността от атоми, каквато представлява човекът, по-бързо от светлината. Тези мигновени премествания, координирани и осъществени в свободна от препятствия среда, осигуряват изключително бързо придвижване. Най-бързото пътуване посредством Жип-кутия е било осъществено за изминаването на четиристотин светлинни години със скорост от 3000,15 „с“. Пътешествениците са обвити с пяна като предпазно средство срещу вакуума и като минимално средство за защита срещу удар — въпреки че при такива високи скорости всеки удар би бил фатален. Сблъсъците, обаче са много редки. При свръхсветлинното пътуване процесорите са изключително чувствителни към гравитацията и гравитационните огнища се избягват автоматично (така както водата избира най-ниската точка, за да тече, по същия начин свръхсветлинното пътуване обръща гравитационния потенциал над определено ниво). Ефектите на Айнщайновото време също са сведени до минимум. При ССС такива ефекти следват фрактално-синусов модел и между 2790,8 и 3000+ с са незначителни. Жип е дума на глисѐ, означаваща „много бързо“.

Статистика на смъртните случаи с Жип-кутия: 0,8% смъртност при пропътувани десет хиляди светлинни години. Подобна е статистиката на смъртните случаи при пътувания със субсветлинни кораби.

[Кратка т’Т статистика]

ЗАХВАЩАЩИ ЛОСТОВЕ — виж ДРАКОНИ.

ЗВЕЗДА-ЗАТВОР — Инсталирането на сферично обитаемо пространство във вътрешността на звездата Аха (b) — 8682 било осъществено с цел да се изолира там престъпника Инс ал т’Гр, който проповядвал квази-религиозни вярвания и извършил двойно убийство. След смъртта му, затворът приютява още седем индивида.

Той отиде в Космоса, следвайки религиозния си култ/ Следвайки своя култ, той отиде в Космоса.

Тигърът, тигърът и уби той двама души.

Построиха му звезден затвор като черупка, дълбоко в сърцето на слънцето,

[вокодер] сърце на слънце, култ към Космоса и т.н.

Те нарекоха тигъра/ Тигъра/ Нарекоха го тигъра.

[уич-Бона-ал-адред (т’Т), Ал т’гр „тигъра“: музика за пиано и вокал.]

ИИ — Изкуствени интелекти или ИИ-та, които имат относително широка употреба в пространствата на т’Т. Това са квантови паралелни устройства, с комуникативни възможности, благодарение на които могат да възпроизвеждат процесите на разумно мислене, осъществявани от човешкия интелект. ИИ-тата са ценени заради способността им да разрешават проблеми. Като квантови машини, те са изключително чувствителни към шоковете на многократното квантово прегрупиране, които се осъществяват по време на свръхсветлинното пътуване. Ето защо подобни пътувания ги увреждат и разрушават. ИИ-тата се различават от това, което ние бихме нарекли „компютри“ — устройства, които в т’Т обикновено наричат „процесори“, т.е. обработващи данни машини, без претенции за мисленето, на което са способни ИИ-тата. На всяко ИИ в пространството на т’Т съответстват петдесет или шестдесет хиляди процесори с подобен капацитет за обработка на данни и милиони по-малки машини с по-специализиран капацитет. Тук е използвано съкращението на преведения термин от глисѐ: Алопроде Иксител (Изкуствено създаден интелект).

ЛАТАК — Популярен т’Т спорт с три отбора от по седем души. Правилата са сложни, но се основават на хвърлянето на „пидж“, вид стреличка, която трябва да се закачи в косата на определен противник. Косата може да бъде с различна дължина. За един играч на ЛаТак е въпрос на чест и по-голям престиж, ако има по-дълга коса, но правилата определят единствено, че косата на играчите трябва да е не по-къса от 1,5 см. Ако пиджът удари скалпа, се отчита една точка, но ако се закачи в свободна коса, без да докосне кожата (когато косата на въртящ се в кръг играч се вее във въздуха), резултатът се брои като три точки. Играчите могат да носят само по един пидж, но след като го хвърлят, те вземат друг от разпределителната точка в центъра на хвърлящите. Пиджовете, уловени в косата, трябва да се носят до края на играта. Понякога играчът може да приключи играта с двадесет или повече от тези стрели и тъй като всяка тежи над килограм, това причинява известни неудобства. Официално се играе с три игрища за хвърлянията, но неофициално — с много повече. Детският ЛаТак винаги се играе на едно ниво, но кортовете за възрастни, както и тези на Лигата имат по няколко нива.

НИСКОСКОРОСТНО ПРОСТРАНСТВО — Пространство, в което е възможно да се пътува със свръхсветлинна скорост само на места, като горната граница е много по-ниска в сравнение с обичайната за високоскоростното. Скорост от три с (три пъти скоростта на светлината) рядко се осъществява в този вид пространство. Обикновено преобладават скорости от 2,5 или 2 с. Айнщайновото разширение на времето оказва малък ефект върху тези скорости, като добавя само 5% или малко повече към отправното разписание.

ПЕБЪЛ — Популярна игра в много т’Т системи, която изисква умения и късмет. Дъската за игра представлява кръгла плоскост с равен край и вдлъбнат коничен център. Играе се с бели, сини или прозрачни камъчета. Двама играчи разполагат и местят камъчетата в плитки жлебове и разклонения по дъската, като целта е да вкарат камъчетата — своите или на опонента — във вдлъбнатината в центъра на дъската. Играчът губи, ако две или повече от неговите камъчета се струпат едно върху друго в центъра и печели, ако негово камъче е ударено толкова силно, че изскочи от коничната вдлъбнатина.

ПЛЕМЕНАТА ПАЛМЕТТО — Това е термин на глисѐ за група народи, обитаващи субсветлинното пространство в съседство на т’Т. За тези народи се знае много малко. Според слуховете те са фанатично предани на семействата си и воденето на междуособни войни е нещо обичайно за тях. „Палметто“, което означава „Малка ръка“ е глисейско име от мита за един индивид, отгледал стотици деца, за да ги погълне и така да бъде осигурен с храна — един злодей.

Високото дете пътувало, пътувало и пристигнало в пространството на т’Т, където постигнала благополучие. Детето Голям корем пътувало, пътувало и пристигнало в пространството на Уиа, където допуснала грешка и повярвала в невъзможните неща на Уиа, но поне останала жива. Но Малкото и слабо дете пътувало и пътувало в световете на Палметто и била разкъсана на хиляди парчета с лазерни ножове и парчетата били хвърлени на различни звезди, защото хората в тази част на пространството са варвари.

[Детска приспивна приказка (т’Т)].

Малката ръка завил от ярост и накарал хората-зверове да изтичат надолу по хълма. Вдигайки над главата си своята уродлива лява ръка, яркочервена и една четвърт от дължината на дясната, той извикал: „Кълна се в тази ръка, че ще заробя всеки в това селце!“

[джу-джу маннеай (т’Т), Малката ръка: сага, рецитация в проза.]

ПОЛИЦИЯ — В общество като т’Т, където почти не стават престъпления, не е необходимо да има постоянна полиция или военни сили. При необходимост всеки гражданин може да бъде „полиция“, въпреки че има желаещи да се специализират в тази роля. „Полицията“ в т’Т се занимава предимно с изследването на необичайни естествени явления, непредсказани звездни изригвания, планетарни земетресения, както и с всяко необикновено нещо, което може да се окаже животозастрашаващо. Много редките случаи на престъпление в пространството на т’Т също са в правомощията на тези граждани с временно назначение.

ПОСЕЧЕН БОГ — Религиозната догма на Уиа. Много хора в т’Т я смятат за единна религия, но всъщност това е система от вярвания, която има разновидности сред Уиа и съществува под формата на три основни доктрини. От гледна точка на историята на теологията тази система представлява продължение на съществувалия в древността широк моно-тринитаризъм или вярата в единен Бог с уточнението, че той е три в едно и оттам вярването, че Бог е само една трета от Себе си. Най-популярната форма на фракционаризма сред Уиа е, че Бог е създал три Вселени и ние съществуваме в едната от тях (едни смятат, че тя е родителската вселена [според нашите термини Бог-Отец], други — синовната вселена [Бог-Син] и само някои екстремистки секти вярват, че нашата Вселена е тази на „Светия Дух“. Според това вярване несъответствието между доброто и злото в нашата Вселена се обяснява с факта, че ние имаме достъп само до една трета от Божествената същност и че крайната съдба на Космоса е да се обедини с другите две свои Вселени в края на всички неща. Едно по-малко, но също така разпространено направление от фракционаризма вижда Бог като подчинен на законите на ентропията. Неговите застъпници смятат нашата Вселена за единствено съществуващата. Според тях някога цялостният Бог сега се е смалил до част от предишното Си същество и в една точка от бъдещето той ще престане да съществува, като със „смъртта на Бог“ ще загине и самата Вселена. Третата версия на вярването в Посечения Бог се родее с един примитивен анимизъм, според който различни феномени, особено звезди и мъглявини, имат божествено присъствие и всяка една от тях е част от цялото.

Посеченият Бог съдържа част от Благодатта. Но тъй като говорим за природата на Божествената благодат, която в края на времената е безкрайна, ние трябва да помним, че и малкото е достатъчно. Бог изпълва онова, което изпълва и след това има отсъствие, вакуум. На този вакуум в Духа на нашата Вселена ние даваме името Демон.

[Хадж-7-уси (Уиа), Религиозни въпроси: петнадесет медитации и карта.]

ПРОСЕКАТА — Също и Великата гравитационна просека, „Гравитационната стена“. Огромен гравитационен феномен, който се простира през сърцевината на т’Т и според някои теории е причината, оформила широкия участък от високоскоростно пространство. Съществуват много теории относно произхода и естеството на тази ивица хлътнало пространство-време, дълга хиляда светлинни години. Това уникално пространствено явление с много интензивна гравитация представлява силно изразено прегъване или на практика вертикално пропадане на пространството. Теориите за произхода на този особен процеп в пространство-времето са многобройни, като самото съществуване на гравитационен обект, който не изкривява, а по-скоро къса пространство-времето, предизвиква преоценката на науката за гравитацията. На 1200 м гравитационното привличане, което образуванието упражнява, е минимално, от 1200 м до 1,2 м гравитацията достига до 1 g, а на още по-малко разстояние тя достига безкрайния потенциал на черна дупка (с тази разлика, че черната дупка въздейства на пространството около себе си по логаритмичен начин, така както всеки друг гравитационен обект).

РОБОТИ — виж ХАУД-МАШИНИ.

СВРЪХСВЕТЛИННО ПЪТУВАНЕ — Придвижването в Космоса със скорост, по-голяма от количествената величина „с“ на Айнщайн, се развива и усъвършенства в продължение на двеста години след първия космически полет. Тези преходи се основават на много бърза обработка на квантови рекалибрации. Макар да не е възможно (поради квантови причини) да се определят с абсолютна точност координатите на квантовите рекалибрации, общата посока се установява лесно. При достатъчно съвършен капацитет на обработка, могат да бъдат постигнати скорости много по-големи от „с“, които зависят от две главни ограничения. Едното е размерът. Колкото по-голям е обектът, който се придвижва, толкова по-малко ефективно е квантовото преместване, като ефективността намалява пропорционално от една абстрактна математическа точка (която теоретично може да бъде ускорена до безкрайност) до сфера с диаметър от 1,24 м, която в идеални условия може да бъде ускорена до няколко хиляди „с“. Колкото по-голяма е сферата, толкова повече намалява ускорението. Под два метра то става субсветлинно, а много скоро след това — по-малко ефективно от другите начини за ускорение. (Прагът от 1,24 м е функция на дължината на Планк.) Ранните опити да се намалят размерите на космическите кораби или да се изпращат само автоматизирани машини и сонди-роботи се оказали недостатъчни за човешките нужди. В крайна сметка се развило онова направление, чийто краен продукт е Жип-раницата за индивидуално придвижване в Космоса. Космическите кораби не са приоритетен аспект на културата на т’Т, въпреки че наистина съществува определен брой за целите на субсветлинното придвижване. Второто ограничение е относително малката област от космическо пространство, незамърсена от различни влияния и елементи на разсеяна гравитационна материя. т’Т е култура, в която доминира свръхсветлинното пътуване, но много области от Галактиката (например пространството на Палметто) позволяват само субсветлинно пътуване. Виж ВИСОКОСКОРОСТНО ПРОСТРАНСТВО, НИСКОСКОРОСТНО ПРОСТРАНСТВО, СУБСВЕТЛИННО ПРОСТРАНСТВО, Т’Т, УИА, ПЛЕМЕНАТА ПАЛМЕТТО.

СПАН-ТОН — Вид церемониално оръжие, подобно на копие, носено от наследствените управници на групата светове Асклерот. „Спан“ е дума на глисѐ, означаваща „с голяма дължина и малка ширина“, а „Тон“ означава оръжие. Други церемониални предмети са „Тон-бриджуълз“ и „спик-и-спан“.

СУБСВЕТЛИННО ПРОСТРАНСТВО — Пространство, в което наличието на материя, гравитация и други замърсители на слабата ядрена сила означава, че не може да бъде осъществено свръхсветлинно пътуване. По-голямата част от Галактиката представлява субсветлинно пространство.

Т’Т — Родовото име на участъка от високоскоростно пространство в средния спирален ръкав на Галактика А, както и на хората, които го населяват. Името е дума от глисѐ, произхождаща от една излязла от употреба и съкратена форма на „към Тау“ („хората“ или „поклонници на същите“, или в по-свободен превод „нас“). Т’Т смятат себе си за човечеството на първото успешно утопично общество.

УИА — Названието на глисѐ на голяма група народи, обитаващи нискоскоростните и субсветлинните територии, граничещи с т’Т. Въпреки че в определен процент от териториите на Уиа е възможно да се осъществи ограничено високоскоростно пътуване, в общи линии те обитават субсветлинни кораби с огромни размери и населения и пътуват бавно, като командването на корабите се предава от поколение на поколение. „Уиа“ произхожда от средноглисейската дума „къде?“ (под която се разбира „далече от или на неизвестно отстояние“), противопоставена на думата „хиа“, също означаваща „къде“ („някъде наблизо“)[1]. На техния собствен търговски език Уиа най-често се наричат „аламк“ или „хора на Посечения Бог“. Някои Уиа се наричат още „годж“ или „пътешественици“.

Къде отиват Уиа? Когато ти заспиваш в твоето легло?

[(т’Т, нарочно анонимизиран автор), Аллозаурус, Велика опера в петнадесет действия.]

ХАУД-МАШИНИ (на места преведено като „РОБОТИ“). — В световете на т’Т има малко технически единици или машини с човешки размери. Почти всички автоматизирани дейности се осъществяват от наномашини, а интерперсоналните — от действителни човешки същества. В културата на т’Т полагането на „труд“ представлява желана почивка от безкрайните пътувания за развлечение и удоволствие. Повечето хора с радост извършват труд, при условие, че е достатъчно интересен. Една от дейностите, извършвани от работници-хора, е обслужването и приветстването на посетители в планетарните орбитали. Тези служители срещат нови интересни познати, докато отмиват пяната от пътешествениците и ги ориентират в новото място. В малко на брой светове, обаче, тази дейност също е автоматизирана. Хауд-машините представляват програмирани технологични единици с човешки размери. Твърдият им скелет е покрит с интелигентен гел, който образува форми и се адаптира според задачите (например образува „пръсти“, „захващащи крайници“, „пипала“, „резонатори“ и други). Всяка Хауд-машина е програмирана със сложен процесор, който е достатъчен за нуждите на предназначението й, но не е толкова сложен, че да има статус на ИИ или на разум.

[1] Например във въпроса „къде е най-близката звезда до тази система?“ на глисѐ трябва да се употреби думата „уиа“ — в модерния глисѐ „уа’а“ — „уа’а естал ди прок ди мат-атенд“. Въпросът „къде са панталоните ми?“ (като се подразбира, че те са някъде в къщата) ще използва „хиа“ — „хиа ме панц?“. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.